262 



állapot kifejezője, hanem másodlagos szerzemény. A rágcsálók 

 zápfogai azután a törzsfejlődés folyamán a szemközt fekvő gumókat 

 összekötő harántjármokat kapnak, tehát zygodont (vagy a mai termino- 

 lógia szerint lophodont) szabásra tettek szert s utóbb mélyen benyo- 

 muló zománczredők által még bonyolódottabb szerkezetűekké váltak. 1 



Hogy ennek az egymással annyira ellenkező elméletnek melyike 

 helyes, azt épen a rágcsálókon lehet legkevésbbé megítélni, mert az 

 ősi bélyegek a rágásnak teljesen különleges módjaihoz alkalmazkodott 

 fogazaton nagyrészt elhomályosultak, annyira, hogy a rágcsálók záp- 

 fogain észrevehető gumókat maga Osborn sem tartja más rendek 

 hasonló elhelyezésű gumóival egyértékűeknek s csak alkalmas voltuk 

 okából alkalmazza rájuk a szokásos elnevezéseket (>>the nomenclature 

 of Trituberculy could only be applied to the molar cusps of Rodentia 

 as a matter of convenience not as indicating homologies with similarly 

 placed cusps in other orders<<). 2 



Különösen nehéz ebben a kérdésben egy szűkkörü csoport alapján 

 véleményt mondani s én inkább csak egyéni benyomásomról adok 

 számot, a mikor ebben az esetben a Forsyth Major álláspontját találom 

 megfelelőbbnek. Ezzel semmikép sem akarom a CoPE-OsBORN-féle tri- 

 tubercularis-elmélet nagy jelentőségét kétségbevonni, azonban Gidley- 

 vel azt tartom, hogy >>a tritubercularis fog csak egyikét képviseli ama 

 számos módnak, melyen a különféle csoportok összetettebb fogai kelet- 

 keztek << 3 s épen nem lehetetlen, hogy a rágcsálók zápfogai más alap- 

 terv szerint jöttek létre s valóban a triaskori Multituberculaták sok- 

 gumójú fogainak a továbbfejlődött alakjai. 



Igaz, hogy a fentebb leírt újszülött fogon csak három gumót lehet 

 megkülönböztetni, azonban bizonyosra vehető, hogy az elülső haránt- 

 taraj két végpontján valamikor szintén gumó volt ; feltűnő továbbá, 

 hogy az elülső-külső gumó behasított, eredetileg tehát valószínűleg két 

 gumóból állt ; a hátulsó haránttaraj kettéágazása s a két ág között levő 

 mélyedés, a mely a mai Microspalaxok járulékos zománczredőjének 

 felel meg, szintén arra vall, hogy a hátsó-külső zománczhasáb eredetileg 

 két hasábból olvadt össze, a melyek mindegyike bizonyára egy-egy 

 külön gumót viselt a külső végén. Mindezek valószínűvé teszik, hogy 



1 Dr. C. J. Forsyth Major, On somé Miocéné Squirrels, with Remarks 

 on the Dentition and Classification of the Sciurinae ; Proc. Zool. Soc. of London, 

 1893, p. 179 — 215 (főképen az V. fejezet, p. 196 — 214), tab. VIII — XI. 



- H. F. Osborn, 1. c., p. 151. 



:! J. W. Gidley, Evidence bearing on Tooth-Cusp Development ; Proc. 

 Washington Acad. Se, VIII, 1906, p. 106. 



