285 



fenn. Ez az ősi typus azonban mindinkább elváltozik s mennél inkább 

 távolodnak az újabb alakok a palesztinai őshazától, annál nagyobb mér- 

 tékben módosul a háromgyökerüség ősi typusa. Ennek oka pedig, ha talán 

 nem is kizárólag, de bizonyára legfőbbképen a táplálék s vele 

 együtt a rágás módjának is a megváltozása. 



Könnyen belátható, hogy ha az őrölve rágó alakok elszaporodott 

 ivadékai oly vidékekre kerülnek, a hol bőségesen előforduló lágyabb 

 táplálékra (pl. hagymás és gumós növényekre) találnak, erre az újabb 

 táplálékra szoknak, ámde most már fölöslegessé válik az őrlés nehezebb 

 munkája, mert az effajta táplálékot elegendő a zápfogak egymásra 

 csaptatásával összezúzni. A zúzás művelete pedig mái- 

 nem kívánja meg a zápfogaknak oly szilárd be- 

 ékelését, mert az előre-hátra s a jobbról balra irányuló súrlódás 

 kimaradásával, az egyszerűen egymásra csapódó fogak lazább beékelés 

 mellett is hosszú időn át tökéletes munkát végezhetnek. 



Minthogy a rágás mechanikájából az oldalmozdulatok kiestek, 

 ennek következtében elmaradnak a gyökerekre, illetőleg a gyökér- 

 nyomás révén az egyes foggödrök határfalaira gyakorolt ingerek is, 

 úgy hogy a megfelelő inger hiányában satnyulás- 

 nak indulnak a fogmedrek közfalai s ezek e 1- 

 enyésztével összeolvadnak a foggyökerek. 



Az összeolvadás módja és mértéke nagyon különböző és szemláto- 

 mást lassú folyamat, mert a szervezetben a megváltozott életviszonyok 

 mellett is még sokáig küzd az öröklés ereje, úgy hogy a szervezet csak 

 lassanként szabadul meg a magával hozott ősi sajátságoktól. Részben 

 ez az oka, hogy a Sp. Ehrenbergi-ből leszármazott Mesospalaxok felső 

 zápfogai még oly szívósan ragaszkodnak a három szabad gyökérhez és 

 három külön foggödörhöz, másrészt azonban a zúzó rágásra való átmenet 

 sem történhetik meg hirtelenül, mert a rágás régi módja még jó sokáig 

 ösztönszerűen is visszatér s a rágás új mechanismusa csak fokozatosan 

 fejlődhetik ki. Ennek következtében a zápfogak gyökereinek és meg- 

 felelő foggödreiknek összeolvadása a törzsfejlődés folyamán csak lassan 

 halad előre s nagyon sokféle és nehéz vajúdás nyomait viseli. A Sp. 

 monticola Nehringi és a m. armeniacus még meglehetősen tisztán meg- 

 őrizte a Sp. Ehrenbergi háromgyökerű typusát, a Sp. m. hellenicus, m. 

 monticola, m. hercegovinensis és a m. syrmiensis, valamint a Macro- 

 spalaxok sorából a gr. graecus, gr. antiquus és istricus már valamivel 

 haladottabb fokra jutott, még jobban előrehaladt a m. anatolicus és a 

 microphthalmus, a mely utóbbiak felső zápfogai már tisztán kétgyö- 

 kerűek, a legvégső fokot pedig a Sp. polonicus és a giganteus érte el, a 



