A FAJKELETKEZES ALAPELVEI. 



I. Vérrokonság, vagy független fejlődés? 



Mindaz, a mit a megelőzőkben a Spalax-í aj ok törzsfejlődési össze- 

 függéséről elmondottam, a vérrokonság elvén alapszik 

 s ennek az elvnek a megerősítésére szolgál. Az én meggyőződésem szerint 

 a Spalax-Í3.)dk szervezetében megnyilatkozó nagy hasonlóságot, a nemi 

 bélyegeknek változatlan fennmaradását s a testvérfajok szervezetének 

 messzemenő megegyezését, csakis a vérrokonság, vagyis a közös törzs- 

 alakból való egységes eredet alapján érthetjük meg, s épen azért, a 

 midőn a Sftalax-í&]6k rokonsági összefüggését valamelyes ábrázolással 

 törekedtem megérzékíteni, ezt csakis a Darwin és Haeckel óta szo- 

 kásos törzsfával találtam kifejezhetőnek. 



Szintén a vérrokonság elvére támaszkodva, de mégis egészen más 

 módon származtatja a fajokat De Vries, kinek véleménye szerint a 

 törzsalak nagyon hosszú ideig változatlan, azonban egyszerre minden 

 kimutatható ok nélkül belejut a nagy változékonyság, az ú. n. mutatio 

 időszakába, a midőn hirtelen egész sereg egyenlő értékű »elemi fajra« 

 robban szét. De Vries az elemi fajokat egy ágörv alakjában ábrázolja, 

 a melyet egy új mutatiós periódusban egy második, majd egy harmadik 

 örv követ, úgy hogy egy szűkebb csoport fajainak természetes össze- 

 függését Chara-formában véli feltüntethetőnek. 



Én már egy korábbi tanulmányomban * kifejeztem a De VRiES-féle 

 mutatiós elmélettel szemben táplált súlyos aggodalmaimat s alább egy 

 külön szakaszban tüzetesen is ki fogom mutatni az >>ugrásszerű fejlődés<< 

 elvének tarthatatlanságát ; itt csupán arra óhajtok rámutatni, hogy 

 a De VRiES-féle ábrázolás, vagyis a Chara-zlak nem nyújt helyes képet 

 a fajok természetes fejlődésmenetéről. Ezzel az ábrázolással még egy 



i Természettud. Közlöny, LXXXV— LXXXVI. Pótfüzet, 1907, p. 1—28. 



Méhely L. : A földi kutyák fajai. U 



