290 



törzsfajnak alfajaival való összefüggését sem lehet találóan kifejezni, 

 annál kevésbbé lehet egy nagyobb rokonsági kör fajait ily módon össze- 

 kapcsolni, mert a közös törzsalakból létrejött új fajok nem egyenlő 

 értékűek, a mennyiben egyik-másik még közelebb áll a törzsalak- 

 hoz, némelyik pedig már messzebb távolodott tőle. E mellett a fejlődés 

 nem hirtelen lökéssel, egyszerre, hanem lassanként, különböző 

 irányban s különbözően hosszú idő alatt, egymásba olvadó átmene- 

 tekkel hozza létre az új fajokat, úgy hogy fejlődési vonalaik szabály- 

 talanul szerteágazók, különböző kitérés űek és külön- 

 böző hosszúságúak. 



Még kevésbbé tartom elfogadhatónak az egyes búvárok által han- 

 goztatott független fejlődést, a mely a származástanban 

 általánosan elfogadott vérrokonság elvével helyezkedik szembe s a 

 melyre ez okból kissé részletesebben kell kiterjeszkednem. 



A származástan térfoglalása óta Wigand, a hajdani marburgi bota- 

 nikus volt az első, a ki a szervezetek vérrokonságának elvével szemben 

 >>az őssejtek genealógiájának << elméletét hirdette, azt tartván, hogy 

 kezdetben a földön ugyanannyi őssejt keletkezett, mint a mennyi faj 

 jelenleg él. 1 



Wigand elmélete azon a föltevésen alapszik, hogy az őssejtek mind- 

 egyikében egy-egy nemnek vagy rendnek az előre meghatározott, de 

 láthatatlan kezdeménye szunnyad, a mely nemzedékről nemzedékre 

 öröklődik, míg végre a lárvaálla.potok egész sorozatának közbevetésével 

 létrejön az a fokozat, a mely alakját szaporodás útján átszármaztatja 

 utódaira. Minthogy az őssejt belső képessége bizonyos irányban módo- 

 sulhat, mihelyt az őssejt a fejlődéséhez szükséges föltételek közé kerül, 

 a benne szunnyadó nemi kezdemény újólagos meghatározás következ- 

 tében faji kezdeménynyé fejlődik ki. Wigand az új meghatározás okát 

 magának az anyagnak eredettől való belső tulajdonságaiban látja, mely 

 szerint az anyagi kezdemény az adott életföltételek mellett önnön- 

 magából, törvényszerűen, újabb meg újabb alakulatokat fejt ki, — 

 más szóval : a szervezetek fejlődését belülről kifelé ható anyagi mecha- 

 nismusnak tulajdonítja, a nélkül azonban, hogy a fejlődést mechanis- 

 tikusan akarná magyarázni. 2 



1 A. Wigand, Die Genealogie der Urzellen als Lösung des Descendenzpro- 

 blems oder die Entstehung der Arten ohne natürliche Zuchtwahl, Braunschweig, 

 1872. 



2 A. Wigand, Der Darwinismus und die Naturforschung Newtons und 

 Cuviers, Braunschweig, II, 1876, p. 418 — 432 (az I. kötet 1874-ben, a III. pedig 

 1877-ben jelent meg). 



