291 



Wigand elméletét, a mely alapjában csak a KöLLiKER-féle >>külön- 

 nemü fejlődés« és a HEER-féle >>átgyúrás<< elméletének a módosítása, 

 annak idején Weismann az állatbuvár, Öelakovsky a növénybuvár 

 és Hartmann E. a bölcsész részesítette kellő — még pedig mindenben 

 visszautasító — kritikában, legújabban pedig Plate L. tért vissza reá, 

 a ki ezt az elburkolt teremtési elméletet nagyon valószínűtlennek tartja 

 s úgy van meggyőződve, hogy a ki ezt elfogadja, az lemond mindama 

 magyarázatokról, a melyeket a származástan nyújt, a nélkül, hogy 

 újakat nyerne, tehát elvéti a tudomány czélját. 1 



Én teljesen magamévá teszem Wigand bírálóinak — különösen 

 CELAKOVSKY-nak — a véleményét, 2 mindazonáltal úgy látom, hogy az 

 egyébként meglehetősen kalandos elméletben mégis van egy figyelemre- 

 méltó szempont. Wigand ugyanis CELAKOVSKY-nak adott válaszában 

 hangsúlyozza, hogy >>őssejtekről csakis olyan értelemben beszél <<, a 

 mennyiben »ugyanegy nemhez tartozó élő szervezetek őssejtjeiről van 

 szó«, alább pedig : »Az őssejtek tulajdonságául oly bélyegeknek kezdet- 

 ben még meg nem valósított kezdeményét tekintem, a melyek utóbb 

 több, nagyon közeli rokonságban álló fajnak közös bélyegeként való- 

 sulnak meg <<. 3 Szerintem ez akijelentés alapjában véve a vérrokonság 

 gondolatát foglalja magában s a hiba csak az, hogy Wigand a szer- 

 vezetek létrejöttének kezdő fokára helyezi azt a genetikai kapcsolatot, 

 a mely csak sokkal később, a szerveződésnek magasabb fokán nyer 

 kifejezést. Egyébként jellemző, hogy Wigand >>az őssejtek genealógiá- 

 ját << semmikép sem tartja tudományos meggyőződése lényeges alkotó- 

 részének, — >>szívem korántsem csüng rajta<<, mondja WEiSMANN-nak 

 adott válaszában. 4 



A WiGAND-éhoz hasonló nézetekkel találkozunk később HAACKE-nak 

 egy nagyon tartalmas munkájában, a melyek veleje írójuk következő 

 szavaiból 5 világlik ki a legtalálóbban: >>Mint már többször kifejtettük, 

 azt is mondhatnók, hogy valamennyi állat- és növényfaj önálló eredetű, 

 vagyis, hogy egymástól függetlenül, tehát a nélkül, hogy a vérrokonság 

 kötelékével volna egybefűzve, legegyszerűbb ősökből fejlődött ki. Az 



1 L. Plate, Die Beweismittel der Deszendenztheorie und das Verháltniss 

 von Lamarck zu Darwin ; Arch. f. Rassen u. Gesellsch.-Biologie, V, 1908, p. 602. 



2 L. Celakovsky, Ueber den Begriff der Art in der Naturgesch., insbes. 

 in der Botanik ; Oesterr. Botan. Zeitschr., XXIII., 1873., P- 3 X 6— 318. 



3 A. Wigand, Der Darwinismus , II. 1876, p. 419. 



4 L. cit., p. 423. 



5 W. Haacke, Die Schöpfung des Menschen und seiner Ideale, Jena, 1895, 

 p. 304. 



19* 



