300 



j e s változatlanságról sohasem lehet szó, egyrészt , 

 mert a környezet állapota, ha esetleg lassan és kevéssé feltűnően is, 

 de szakadatlanul változik s ez a változás feltétlenül 

 nyomot hagy az illető faj szervezetén, másrészt, mert a faj szervezete 

 - később részletezendő belső okokból is — folytonosan mó- 

 dosul, végső eredményében tehát teljes képtelenség, hogy öreg korában 

 is teljesen ugyanolyan legyen, mint a milyen ifjú korában volt. 

 A libanoni Antelias-barlangból leírt Spalax Fritschi például azt látszik 

 bizonyítani, hogy a Microspalaxok zöme már a Diluviumban is meg- 

 lehetősen ugyanolyan volt, mint a milyen a mai palesztinai és dél-syriai 

 Sp. Ehrenbergi, azonban teljes megegyezésről szó sem lehet, mert ha már 

 egy töredékes alsó állkapcson is eltérések mutatkoznak, bizonyosra 

 vehető, hogy a szervezet más részeiben is kellett különbségnek lennie. l 

 S ha a mai Sp. Ehrenbergi nagyjában mégis megőrizte a diluvium-kori 

 bélyegeket, különösen a zápfogak koronájának egyébként is nagyon 

 nehezen módosuló zománczhurkait, ez csakis annak tulajdonítható, 

 hogy eme tájakon a környezeti viszonyok a Diluvium óta meglehetősen 

 keveset változtak. Ugyanígy vagyunk a Sp. microphthalmus diluviális 

 alakjával (Sp. diluvii Nordm.), a mely a Diluviumban Odessza környé- 

 kén is el volt terjedve, de minden nagy megegyezése mellett sem teljesen 

 ugyanolyan, mint a mai Sp. microphthalmus. Még nyomatékosabb 

 bizonyságul szolgál a Sp. graecus antiquus, a mely a bronzkorban az 

 erdélyi Mezőségen volt elterjedve s ámbár rendkívül közel áll a Buko- 

 vinában manapság is élő Sp. graecus graecus-hoz, valamint az Oláh- 

 országban előforduló Sp. istricus-hoz, mégis elég jelentékenyen külön- 

 bözik emezektől, mert koponyája nagyobb s arczorra elül szélesebb és 

 az orrtövi lyukak közt' kevésbbé befűződött. Mindezekből tehát az 

 tűnik ki, hogy a fajok őshazájukban, meglehetősen azonos természeti 

 viszonyok közt ugyan kevéssé módosulnak, azonban ha akár őshazá- 

 jukban, akár más vidékeken másféle életviszonyok közé kerülnek, 

 tetemesebb fokban átformálódnak. Azonban átformálódnak belső okok- 

 ból is, mert a midőn valamely faj bizonyos életföltételekhez kezd alkal- 

 mazkodni, illetőleg ennek megfelelő új bélyegeket kezd fölvenni, eme 

 bélyegek kezdetben határozatlanok, ingadozók és a különböző egyéne- 

 ken különböző mértékben jutnak kifejezésre, később azonban mind- 



1 De Vries ugyan (WEiSMANN-nal együtt) az egyes szervek független (anio- 

 nom) variálásának a híve (Intracellulare Pangenesis, 1889), azonban már Haacke 

 meggyőzően kimutatta (Gestaltung und Vererbung, Leipzig, 1893, p. 35 — 43), 

 hogy ezt a faj egységes képe és a szervek viszonossága (correlaiiója) is kizárja. 



