301 



inkább tökéletesednek és mindinkább megrögződnek, míg végül teljes 

 mértékben tenyésztődnek ki, úgy hogy a faj képe öreg korában minden- 

 esetre lényegesen eltér az ifjúkori képétől. A szervezetnek a külső hatá- 

 sok iránt való fogékonysága megcsappan, az állandóan azonos össze- 

 tételű csiraplasmák egyesülése következtében mintegy megmerevedik, 

 szóval az egyénhez hasonlóan elvénhedik, a mikor minden tekintetben 

 más, mint a milyen ifjú korában volt. 



A midőn De Vries azt hangoztatja, hogy >>a fajok állandósága 

 tapasztalati tény«, l ez az állítása szorosan összefügg az ő, a faj fogal- 

 máról táplált nézeteivel, mert szerinte >>a fajok nem önkényes 

 csoportok, a melyek közt az ember könnyebb áttekinthetőség 

 kedvéért itt-ott határt von, hanem élesen körülírt, idő 

 és tér szerint elkülönített, teljesen önálló 1 é- 

 nyek«. 2 Nem állítom, hogy ez a meghatározás mindenképen hely- 

 telen volna, azonban ismét csak bizonyos megszorítással helyes és 

 semmikép sem általánosítható. A természetben kétségkívül vannak 

 fajok, a melyek már rendkívül állandók, változásra alig képesek, s 

 ezekre teljesen ráillik De Vries meghatározása ; ilyenek a rég letűnt 

 korszakok maradványai (pl. a Sphenodon functatus) ; ilyeneknek látsza- 

 nak továbbá mindazok a fajok, a melyeknek származástani összefüggése 

 vagy már teljesen megszakadt, vagy még teljesen ismeretlen. Ellenben 

 minden olyan esetben, a melyben a törzsfejlődés szálai még világosan 

 követhetők, a melyben a mai alakok határozottan visszavezethetők 

 valamely korábbi, vagy még mai nap is élő törzsalakra, ott csak 

 egységes eredetű, de különböző irányban szét- 

 sugárzó fejlődési vonalak tárulnak fel előttünk, 

 a melyek egyes kisebb-nagyobb állomásai előtt 

 vagy mögött mesterséges határokat vonunk s 

 az egyes állomásokat fajoknak nevezzük. És minél 

 behatóbban kutatjuk a rokon alakok származástani kapcsolatát, annál 

 világosabban bontakoznak ki előttünk a törzsfejlődés különféle, de 

 egységes eredetű s önnönmagukban folytonos irányai, ezzel karöltve 

 azonban annál inkább megrendül bennünk a hit, hogy a fajok — mint 

 De Vries vallja — a szerves természet >>önnönmagukban zárt egy- 

 ségek volnának. 



Az előbbi fejezetekben elmondottak nagyon valószínűvé teszik, 



1 Hugó De Vries, Die Mutationen und die Mutationsperioden bei der 

 Entstehung der Arten ; Die Umschau, V, 190 1, p. 782. 



2 Ugyanott, p. 785. 



