303 



áll, sőt inkább, látván a benső kapcsolatnak és sok esetben a legtelje- 

 sebb átmenetnek megannyi jelét, mindig éreztem, mily erőszakos és 

 mesterséges módon s igazán csak a könnyebb áttekinthetőség kedvéért 

 emeltem határfalakat, a melyek a természetben korántsem oly szilár- 

 dak, mint a papiroson. Egy negyedszázadnál hosszabb időre terjedő 

 rendszertani tanulmányaim során talán sohasem éreztem át annyira 

 azt a Lamarck szavaiban rejlő mély igazságot, hogy a faj fogal- 

 mát mesterségesen vittük bele a természetbe, 1 

 mint a midőn a Spalaxok alakjainak rendszertani értékét iparkodtam 

 megállapítani. 



2. De Vries nézete szerint »a fajok hirtelen, minden 

 átmenet nélkül jöttek létre<< aző kultúráiban, >>föltehető 

 tehát, — úgymond — hogy általában a természetben is ekként kelet- 

 keznek ; nem lassanként, a külvilág hatása alatt 

 s ehhez fokozatosan alkalmazkodva, hanem egy 

 ugrással, a környezettől függetlenül^. 2 



Látjuk, hogy De Vries az ő tenyésztési kísérleteinek eredményeit 

 csak mint föltevést viszi át a szabad természet jelenségeire, 

 azonban a Spalaxok törzsfejlődése határozottan ellenkezik ezzel a föl- 

 tevéssel. 



A megelőző szakaszokban már volt alkalmam kimutatni, hogy a 

 Spalax-ía,]ok átformálódásának tényezői mindig a környezetben gyöke- 

 reznek s hogy főképen a talaj minőségéhez alkalmazkodó túrás és 

 a táplálék minőségéhez alkalmazkodó rágás művelete, mint for- 

 máló inger alakítja át a koponyának egyes részeit s a fogazatot. 

 Arról tehát szó sem lehet, hogy a fajok a külvilág hatása nélkül jöhet- 

 nének létre, sőt inkább a kívülről jövő ingerek a fajok 

 átformálódásának legfőbb tényezői. Ezek az ingerek 

 pedig olyan természetűek, hogy az általuk érintett szervekben csak 

 lassú változásokat tudnak előidézni, tehát föltét- 

 lenül hosszú időre van szükségük, a míg az alkalmaz- 

 kodás megkívánta változások bizonyos fokú befejezettséget érhetnek 

 el, a mi egyértékű a hirtelen ugrás kizárásával. Lássunk egy példát. 



A Microspalaxok keményebb táplálékkal élnek s ezt zápfogaik 

 őrlő mozgásával morzsolják szét. Ennek megfelelően az alsó állkapocs 

 szögletnyújtványa szárnyalakúan terpeszkedik el, hogy az őrlő rágást 

 kormányzó izmok megnyúlhassanak, messzibbről ragadhassák meg az 



1 J. B. De Lamarck, Philosophie zoologique, 1809. ( Weismann idézete). 



2 Die Umschau, V, 190 1, p. 785. 



