319 



menyeivel egybehangzik, ebből világos, hogy a LAMARCK-féle tényezőkön 

 kívül még valamilyen más tényezőnek is közre kell működnie, hogy a 

 faj czélszerüen alkalmazkodott alakját elérhesse és fenntarthassa s ez a 

 tényező csakis a DARWiN-féle selectio, a természetes kiválo- 

 gat ó d á s lehet ! 



A természetes kiválogatódás nem valamilyen cselekvő erő vagy 

 tényező, hanem egy hallgatólagos természetes elv, a 

 melynek következtében a megfelelő fennmarad, a meg nem felelő, az 

 adott viszonyokba bele nem illő pedig elpusztul. A selectio tehát 

 a létért való küzdelem logikai folyománya, — az 

 erősebbnek győzelme a gyöngébb felett, a mely eredményében a faj 

 végleges kiformálódására vezet. 



A selectio a szervezetek általánosan ismeretes változékonyságából, 

 vagyis variatiójából indul ki s azokat az alakokat ragadja meg, a 

 melyek variálásának iránya — mondjuk véletlenül — az életföltételek 

 követelményeivel egybehangzó, föltéve, hogy a variálás foka már a 

 megkívántató működés mértékével arányos. Az ilyen variatiókat tovább 

 tenyészti és fokozza, a meg nem felelőket pedig kiselejtezi, tehát pas- 

 sive is alakítólag hat, úgy mint a kertész, a ki újat ugyan 

 nem teremthet, de a tenyészteni kívánt alakoknak a meg nem felelők 

 kigyomlálása által szabadabb fejlődést biztosít. Ekként a természetes 

 kiválogatódás következtében az életföltételeknek mindinkább megfelelő 

 és szervezetükben fokozatosan egyöntetűbbé váló alakok jönnek létre, 

 mert az alkatukban mindinkább egyneműbb csiraplasmák egyesülése 

 révén mindinkább csökken a variálás terjedelme, míg 

 végre a faj egyénei bizonyos egységes képet öltenek. 



Világos tehát, hogy a selectio mindaddig fejlesztőleg hat, a míg- 

 csak a faj el nem érte a fennforgó életföltételekhez alkalmazkodott 

 egységes alakját s az is bizonyos, hogy ezt a végleges alakot is még 

 nagyon sokáig fenntartja, további befolyásában azonban már nem válik 

 a faj javára, mert végtére már annyira egyöntetű csiraplasmák kiala- 

 kulására vezet, hogy ezzel a meddőségnek egyengeti útját, a mely pedig 

 a faj kihalását vonja maga után. Addig ugyanis, a míg a kétféle nem 

 csiraplasmái még kevésbbé egyöntetűek, a közöttük fennforgó csekély 

 különbségek fejlesztő ingerként hatnak reájuk, azonban ha az egy- 

 öntetűség már igen nagyfokú, akkor az ingerlő hatás oly csekély, hogy 

 a csiraplasma — miként a huzamos beltenyésztés bizonyítja — moz- 

 dulatlan marad, vagyis már nem indul fejlődésnek. 



Az ilyen, már alig variáló, tehát mintegy megmerevedett fajok 

 belső okok következtében a kihalás küszöbén vannak s nemcsak a régi 



