328 



uyújtványa lelapult és a fogmedri nyújtvány tövére vándorolt, záp- 

 fogaik pedig szélesebb zúzófelületre tettek szert s gyökereik mind- 

 inkább összeolvadtak ; a S/>a/a;t:-szervezeten tehát jellemző formájának 

 kialakulása óta mindössze ennyi, kevés irányban haladó változás tör- 

 tént, a nélkül, hogy maga az alapforma lényegesebb változást szen- 

 vedett volna. 



Alapjában véve minden faj orthogenetikus úton fejlődött s akár 

 emelkedő, akár hanyatló volt fejlődése, az orthogenesis folyamán szen- 

 vedett minden változása külső tényezők hatására vezethető vissza. 

 Az is bizonyos, hogy változásai hosszú idők folyamán és szigorú tör- 

 vényszerűséggel mentek végbe, mert a hányszor s a hányféle életföl- 

 tételek közé került a szervezet, annyiszor és annyiféle irányban is 

 kellett módosulnia. Mennél egyformább viszonyok közt élt valamely 

 faj, annál kevésbbé kellett megváltoznia, de mennél eltérőbb élet- 

 föltételek közé jutott, annál többfelé kellett ágazniok a fejlődés irá- 

 nyainak. Ennyiben tehát a határozott irányú fejlődés elve napnál 

 világosabb, az eredmény pedig a Lamarck- s a ÜARWiN-féle tényezők 

 együttes hatásából könnyen megmagyarázható. 



Eimer ugyan müve 15. lapján tiltakozik ellene, mintha az ő elmélete 

 a lamarckismussal azonos volna, mindazonáltal a 41. lapon emígy ír : 

 >>A működés, a cselekvés, a részek használata az, a mi a határozott 

 irányú fejlődéssel, az orthogenesissel együtt a szervezetek formálódását 

 okozza. << Ha ez nem lamarckismus, akkor a nap sem égitest ! Mindazon- 

 által megengedem, hogy az orthogenesis nem csak lamarckismus, 

 mert még egy hallgatólagos elv, egy kikerülhetetlen következmény 

 rejlik benne, a melylyel Eimer maga is tisztában volt, a midőn hang- 

 súlyozta, hogy az orthogenesis a hasznosságra való tekintet nélkül áll 

 fenn, sőt sok esetben (pl. túlságosan hatalmas agancsok vagy fogak 

 kifejlődése esetében) a faj kihalására vezet. 



Ebben a tekintetben az orthogenesis — Eimer tiltakozása daczára 

 is - - teljesen egybeesik a természetes kiválogatódással, mert az ered- 

 mény mind a két esetben ugyanegy. A faj fejlődés folyamán ugyanis 

 mindinkább egyöntetű csiraplasma tenyésztődik ki s ennek követ- 

 keztében egyre szűkebb határok közé szorul a variatio terjedelme, 

 a mi pedig végső eredményében a faj megmerevedését és kihalását 

 okozza. Az orthogenesis tehát a természetes kiválogatódáshoz hason- 

 lóan csak addig hat fejlesztőleg, a míg a faj valóban fejlődik, de a 

 mikor fejlettsége tetőpontját elérte, a mikor egyéneiben egységessé, a 

 maga nemében tökéletessé vált, ezzel megpecsételte sorsát. Elvénhedt 

 s ki kell pusztulnia. Azonban addig, a míg a fejlődés útján van, semmi- 



