Bemærkninger til Norges Pattedyrfauna. 99 



menlignes med den, som fandt sin Afslutning i Sveriges og 

 Norges sydlige Dele i 1718—20. 



Grunden til denne mærkelige Forsvinden er vanskelig 

 at paavise med Sikkerhed. Dog forekommer ingen För- 

 klaringsgrund mig for Tiden sandsynligere end den, at en 

 periodisk tilbagevendende Epizooti, der altid udvikler sig, 

 naar Individantallet har naaet en betydelig Høide, kan un- 

 der visse Forholde naa en saadan Styrke og Varighed, at 

 den er istand til over store Strækninger at udrydde dem 

 saaatsige indtil sidste Individ. Denne Theori, der oprinde- 

 llg er fremsat af Prof. Rasch, har ikke vundet Tilslutning 

 hos enkelte fremragende svenske Naturforskere, der anse 

 deres Af- og Tillagen som Resultat af de Eftersfræbelser, 

 for hvilke de i de senere Tider have været udsatte. Men 

 mod denne Antagelse vidner ikke blot den Stadighed, hvor- 

 med Fluctuationerne i deres Optræden have gjentaget sig 

 gjennom Tiderne; men der foreligger specielt for den sidste 

 Periodes Vedkommende ingensomhelst Støtte for den For- 

 modning, at Efterstræbelserne ere blevne drevne i Norge 

 med større Kraft i de senere Aartier, end tidligere i dette 

 Aarh. Saaledes anfører Forstmester Berbom') fra Bodø, 

 at de omkr. 1840 forekom overordentlig talrigt i hele Nord- 

 land; endskjønt de Dræbtes Antal var ringe i Forhold til 

 den Mængde, der forefandtes, forsvandt de dog efter nogle 

 Aars Forløb aldeles fra Distriktet. Nogen Udvandring til 

 de tilgrændsende Landsdele kan, efter hvad ovenfor er an- 

 ført, heller ikke have været Grunden. Men hvis denne i 

 Virkeligheden maa søges len vidtrækkende Farsotj^j følger 



') Medd. Norsk Jæger- & Fisker-Foren. April 1872. jj. 7. 



') Det er en bekjendt Sag, at Hunden er særligt udsat for saadanne 



7* 



