Bemærkninger til Norges Pattedyrfauna. 113 



den til Nød slaa sig igjennem ved egen Hjælp, men taber 

 herunder sit Huld. Dog kan den i længere Tid undvære 

 Føde, og dør neppe, før alt det Spæk er fortæret, hvori 

 den er indhyllet. Diegivningen foregaar altid paa Land, 

 og i Regelen om Natten ; Melken er hvid og fed, samt tyk 

 som Fløde. 



Naar Ungen fødes, har den ubetydeligt Kjød og næsten 

 intet Spæk, men voxer hurtigt, skjønt den intet nyder uden 

 Moderens Melk. Den tiltager idethele 2— 2^ Kilogr. for 

 hver Dag; ved 3 Ugers Alderen har den 20, 24, indtil 30 

 Kilogr. Spæk, foruden 12 til 18 Kilogr. Kjød, og særdeles 

 fede Unger kunne paa denne Tid, da de ere Gjenstand for 

 Jagten, veje indtil 60 Kilogr. 



Denne hurtige Væxt standser, naar den er færdig med 

 Haarfældningen ; nu forlade Forældrene den, den begiver 

 sig paa Søen og maa selv søge sin Føde. Den bliver nu 

 snart ligesaa sky og forsigtig som de Gamle, efteråt d*n 

 i sit første Stadium paa Land var lidet sky, og sjelden 

 gjorde Forsøg paa at undfly, naar man nærmede sig den; 

 noget forsigtigere ere vistnok de Unger, der have gaaet i 

 Søen inden Ulddragten er skiftet; dog kunne ogsaa disse 

 undertiden ihjelslaaes fra Baaden, uden at skydes. 



I Løbet af Vinteren har Ungen tabt det meste af sit 

 Spæk, medens samtidig dens Længde og Størrelse kun er 

 ubetydeligt forøget; saaledes har Vægten omtr. holdt sig 

 uforandret. De Gamle, der efter Yngle- og Parringstiden 

 have tabt meget af sit Huld, begynde først atter at blive 

 fede den paafolgende Sommer, og naa i Hundedagene (om- 

 kring Begyndeisen af August) sin største Fedme. En voxen 

 Han vejer 250 til 290 Kilogr., og har Spæk til en Vægt 

 af 70— 80 Kilogr., enkelte særdeles store lige til 100 Kilogr. 



N. Mag. f. Naturvsk. XXII. 2. 8 



