192 Hans H. Reusch. 



sig lige op til det Øverste af Fjeldet. Det skyldes sand- 

 synligvis den Omstændighed, at Vand har forholdsvis let 

 for at sikle ned her, at den sydlige Væg, i Modsætning til 

 Resten af Hulen, er fugtig, bevoxet med Grønske, Rov- 

 fugle pleier undertiden at ty ind i Hulen og holde Maaltid, 

 siddende paa Fremspringene af denne Væg ; efter dem laa 

 der en Del Smaaben af Fugle og Fiske. Et Sted sad fast 

 paa Fjeldet et Stykke af en Benbreccie o: Smaasten og 

 derimellem nogle mindre Ben, kittet sammen ved Dryp fra 

 Taget. 



Hvad Hulens Gulv angaar, da vil vi først betragte 

 den ydre, lyse Afdeling. Det er bedækket raedMøg og er 

 saa godt som aldeles tørt; kun paa et Par Steder, rundt 

 om hvilke der voxede nogle faa Exemplarer af Stellaria 

 media^ dryppede der en og anden Draabe ned fra Taget. 

 Paa Grund af denne Mangel paa Væde er Møgen øverst, 

 smulret op til et løst, brunt Pulver, hist og her med endnu 

 hele Klumper Faareguano af den bekjendte Form. Nedi 

 er den, sandsynligvis ved Selvforbrænding, gaaet over til 

 en gulagtig eller hvidagtig Aske, hvori der kan forekomme 

 mørke Strimer af mere kulholdig Substans. Dette Lag 

 skyldes Kreaturene, som i umindelige Tider har brugt i 

 ondt Veir at tage sin Tilflugt her til den lune Hule. Nogle 

 enkelte Ben, som fandtes i dette Lag, skriver sig sand- 

 synligvis fra selvdøde Dyr; (saavel i denne som andre 

 Huler laa enkelte Kadavere i mer eller mindre opløst Til- 

 stand). Under kom atter Møgaske og desuden almindelig 

 Aske med Kul samt sodede og mørnede Sten, endvidere 

 Skjæl (fornemmelig PateUa vîilgaiis og Littorina littorea ; 

 i ringere Antal Purpura lapiUus^ Modiola modiolaris^ Buc- 

 cinum undatum, Ost rea edulis, Pecten masimus), Ben (af 



