206 Hans H. Keusch. _ 



har fandet Sted efter den egentlige Dannelse, maa vi her 

 se bort. Foran de endnu under Arbeide værende Huler, 

 som Lille-gjøtten, Otteskred-gjøtten, har man ingen ned- 

 ramlede Sten. Fj eldet over Sjonghelleren viser endnu over 

 Størsteparten af sin Overflade den oprindelige Afglatning; 

 her har kun fundet lidet Nedfald af Sten Sted, Aabningen 

 er stor og vid. Urens Stene skriver sig her væsentlig fra 

 Siderne af Kløften. Foran Øvre-Sjøhelleren og flere andre 

 Huler ligger en liden, foran Røastadhelleren en stor Vold; 

 foran Dolsteinsholet og Havnsundhellereu endelig er der 

 opdynget saa store Mængder nedramlede Blokke, at Aab- 

 ningerne er blevet snævrere end Hulernes Indre, ja næsten 

 fuldkommen tilstoppet. Paa alle disse Steder har man af 

 Fjeldets Brudflader over Hulerne Grund til at slutte, at 

 meget Fjeld er ramlet ud. 



Afglatningen af Hulernes Vægge og de eiendommelige 

 Jettegrydedannelser, begge Dele nog^t, som man gjenfinder 

 paa de den Dag i Dag af Søen vaskede Klipper, tyder og- 

 saa paa Havets Arbeide. 



Men, kunde man indvende, Havet har jo tørnet mod 

 Kysten andre Steder end netop der, hvor Hulerne er; 

 hvorfor har det ikke saa undermineret Fjeldet paa den 

 hele Kyst hvor det har arbeidet? Her kommer noget andet 

 til — Spalterne, som vi har mærket os ved hver eneste 

 Hule. Der, hvor Sletterne var udvidet til Spalter, havde 

 Havet lettest for at virke. Der kunde Udvaskningen tære 

 paa Spalten ligesom inde i selve Fjeldet; der var Stenen 

 løsnet i sine Fuger, saa Blokkene lettere kunde brydes 

 løs. Spalterne, det var Fæstningens svage Punkter, hvor 

 Havets fiendtlige Angreb kunde ske med største Held, der- 

 for dannedes Hulerne paa Spalterne. Nærmest 



