330 I. Friis. 



at man fra 1659, da Hestekletten fandtes og ligetil 1690, da 

 det forste Bergfæste saltes, kun drev i „store löse Stene" 

 hvoraf den Slutning kan uddrages, at Hesteklettens Leie 

 engang i Tiden har havt en langt större Udstrækning tillige 

 over Storvarts Grube end det nu har. Hestekletten med sin 

 massive Bergart (Diorit), der optræder i Skiferen antagelig 

 i större og mindre stokformige Leier, har rimeligvis mod- 

 staaet de Afskuringer (Denudationer) som engang har fundet 

 Sted og hvorved en stor Del af Kiisleiet over Storvarts 

 Grube blev bortrevet paa begge Sider af Kletten." 



Som man seer, er der flere andre lagttagelser, der tale 

 imod den formodede Forrykning. Ved den höiere op i Gruben 

 overskjærende Gang har en neppe iagttagbar Forrykning tundet 

 Sted, men efter den sædvanlige Lov, de övre og de undre 

 Leier ere ikke ganske identiske og Chr. d. 5tes Gruber har 

 havt en större Udstrækning mod Vest end den nu har og 

 Kartet angiver. Det er saaledes uden Tvivl netop det rig- 

 tige, hvad Professor Hiortdahl i en Anmeldelse af Hellands 

 Afhandling, uden at kjende til den ovenfor anforte historiske 

 Notits af Hjort, forudsætter som en Mulighed. „Tænke vi os 

 nu, anförer Professor Hiortdahl, at Overfladen oprindelig har 

 været en anden end den nuværende Dagflade, har f. Ex. 

 været horizontal, saa bliver der Rum] tor denne Mulighed 



Fig. 5. 



(Fig. 5) hvor a og b betegner Hesteklettens med hinanden 

 sammenslaaede Gruber, d Storvarls Grube og c Nybergs og 

 Solskins Grube." 



