Næverhaugens jernglansforekomster. 383 



det samme soin röd gneis, snart som grå gneis, glimmer- 

 skifer, kvarlsit o. s. v. ja bruges også om eruptiver. At 

 dette er tilfældel, viser noksom hr. Gumælius. På kartet 

 opförer han i sin tegnforklaring navnet eurit, som nævnl, 

 blandt andet tor et bælte på hver side af det midtre höide- 

 drag. I sin beskrivelse heraf siger han herom : „Längre 

 upp i slutningarne å ömse sidor af dessa små höjder finner 

 man tinkorniga, eurit- eller gli mmerskifer lika, stun- 

 dom hornblendelörande och stundom med magnetitkorn ind- 

 sprängda lager". Længer nede på samme side siger han: 

 „Malmlagret är dock närmast omgifvet af en än grå än röd- 

 aktig, stundom glimm ers kife rlik, stundom qvart- 

 s il artad, stundom euritisk(!) linkornig bergart''. Eu- 

 riten her er altså så lidet typisk, at den blot stundom er 

 euritisk. Og dog står der paa kartet blot: „Eurit". 



I ,,Ötversigt af kongl. vet. akad förhcuullingar 1875'' 

 No. 2 har Gumælius offentliggjort en afhandling: ,,0m malm- 

 lagrens åldersföljd och deras användande såsom ledlager". 

 Heri siger han om den röde eurit: „Den finnes i olika 

 arter: nästan tät, helleflintartad, för slag sönderspringande i 

 skarpkantiga stycken; finkornig, nästan oskiffrig, granitartad; 

 tydlig skiffrig, något gneisarlad; porfyrartad genom inströdda 

 qvartskorn eller fältspatkristaller'. Om den grå eurit siger 

 han, at den sædvanligvis er tydelig kornig, oftest skitrig, 

 samt at der også af denne findes porfyrartede varieteter. 



I „Bihang til k. svenska vet. akad. handlingar", band 3, 

 no. 2 har geologen David Hummel meddelt en afliandling 

 om „Sveriges lagrade urberg jemförda med sydvcstra Euro- 

 pas". Heri fremhæver han det urigtiga i navnet eurit, der 

 af Franskmændene, som har foreslaet det, benyttes : „man 

 kunde säga i rakt motsatt betydelse til den, namnet i Sverige 

 erhållit". Han foreslår derfor at ombytte det med „leptit", 

 og opstiller således röd og grå leptit (eurit), som benhö- 

 rende under röd og grå „hälleflinta", hvorfra de adskiller 

 sig ved sin körnige, mer eller mindre sandstenaglige ka- 

 rakter. De kan få, siger han, udseende af en yderst lin 



