Næverhaugens jernglansforekomster. 39,1 



og alene detU; forhold synes mig at kuldkasle Gumælius' 

 mening om at malmen er lag, da han siger overalt ellers 

 sävel i det hængendc som liggende at have fundet eurit. 

 Her må altså enten være et andet lag, — men han siger 

 udtrykkeliff, at der ikke er mere end ét sådant —, eller 

 også er malmen hverken her eller på de andre steder lag. 

 Nok en omslændighed, der på det bestemteste taler mod 

 lagning, er den, at der ved Ryggen, nær Jordbro, optræder 

 tre paralelle leieformige malmforekomster {0, E og S) og 

 nærmere lille Jordbroelv to (0 og P), noget som har und- 

 gået Gumælius' opmærksomhed. Her er leiningen af berg- 

 arten, også efter hans eget udsagn, så konform og regel- 

 mæssig, at der aldeles ikke kan blive tale om nogen foldning 

 af et og samme maimlag, hverken op og ned eller ud og 

 ind. Endelig er den hoist forskjellige mægtighed af fore- 

 komsten et talende bevis mod lagningen. 



Bergarternes lagningsforholde er altså i det store tem- 

 melig ensartet, faldet er nogenlunde konstant mod nordvest 

 med en vinkel af mellem 30" og 45^. Der er dog mindre 

 afvigelser, idet såvel kalken som skifrene på enkelte steder 

 viser sig krusede og sammenpressede i det små og enddog 

 enkeltvis gjör en större böining. Når man imidlertid står 

 på det standpunkt, at malmen er et lag, vil man forgjæves 

 lede efter årsagen til disse lokale uregelmæssigheder. Visl- 

 nok optræder der i syd for Grövlevand en hel del korte 

 granitgange. Men disse kan ei være årsagen til uregel- 

 mæssighederne i nærheden af malmen, da lagningen mellem 

 disse partier er uforstyrret, og kraften må jo dog virke 

 stærkest omkring dens eget sæde. Gumælius fremholder 

 selv det faktum, at det blot er i den nærmeste omgivelse af 

 malmen, at lagningen er forstyrret. Han siger saaledes om 

 hovedforekomslen ved Madstukrogen : „Kalken viser i for- 

 skjellige lag forskjelligt strög og fald således, at, medens 



25* 



