392 



O. A. Corneliussen. 



de indved malmen liggende lag fölger denne på det nær- 

 meste, böie de höiere op liggende sig mindre og mindre^ 

 såat tilslut de överste gå frem uden at vise nogen indvirk- 

 ning af d€n skarpe böining strax nedenfor i Madstukrogen". 

 Men bvor skal man söge grunden til en sådan fulstændig 

 lokal forstyrrelse? Her er ikke nogen större eruptiv synlig, 

 ingen mægtigere granitgang. At sådanne netop skulde An- 

 des, hvor dækning af fjeldgrunden skulcLe skjule den for 

 blikket er lidet sandsynligt. Gumælius har heller ingen så- 

 dan observation. I selve det for undersögelserne af mal- 

 men optagne skjærp inderst i Madstukrogen optræder der, 

 tildels sættende gjennem malmen, en pegmatitgang, men 

 denne har kun ca. 3 fods mægtighed og kan ikke have for- 

 voldt sådan forstyrrelse. 



Gumælius har i en indberetning, han har givet om de 

 foretagne arbeider ved forekomsterne og disses forholde 

 gjort opmærksom på sådanne mindre foldninger og krus- 

 ninger i kalken ogsaa fra partiet mellem Valnæsfjorden og 

 Skjerstadfjorden, hvor de på den af våndet glatpolerede 

 överilade af kalken tegner sig særdeles smukt. Jeg har 

 også seet disse. Hosstående tegning er således fra et 

 sted hen 



Fig. IL 



Ved denne har man tydelig årsagen til forvirringen i 

 den fingerförmig forgrenede granitmasse, om hvilken lagene 

 på det vidunderligste ere snoede. Det hele forhold giver 

 ndtryk af, at kalken ved granitens frembrud har været af 



