2i9'ê O. A. Corneliussen. 



geise, idet nemlig malmen, der falder skrat ind under Næ- 

 verhaugen, ved sit frembrud også havde måltet öve sin ind- 

 flydelse ved pres opad og ikke blöt til siderne. 



Efter alt delte at dömme, synes mig den simpleste og 

 mest tilfredsstillende forklaring at være denne: 



Malmen er, rimeligvis ved sublimation Irængt op fra 

 dybet. Af en eller anden årsag har den fundet lettest ved 

 grænserne mellem kalken og skiferlagene og har således 

 imprægneret disse sidsle, snart blot såmeget, al bergarten 

 er vedbleven at være skifer men med malmrender (således 

 ved M, N og flere steder), snart såmeget, at den er bleven 

 en jernmalm, hvori skifrens bestanddele blot optræder som 

 ganske smale siriber*). Heraf fölger også, at malmen må 

 få en slags skifrighed og det, netop ved skiferlamellerne, 

 nogenlunde bergartens oprindelige skiktning. Hvor derimod 

 store masseudbrud har fundet sted, som ved selve Næver- 

 haugen, der har disse taget veie i mere og mindre grad uat- 

 hængige af bergarternes lagning, ja enddog hos disse fremkaldt 

 forrykninger, böininger, folder og kruser. At flere af disse 

 malmforekomster mod dybet kan forene sig til en större 

 stok, synes ikke urimeligt. 



Tilsidst vil jeg også kortelig omlale forekomstens prak- 

 tiske værd og resultatet af de ifjor gjorte undersögelses- 

 arbeider. 



Som det af kartet sees, har malmen i dagen en ganske 

 usædvanlig stor udbredelse. Middelmægtigheden af Ä kan 

 anslåes til over 40 fod, længen er 800 fod, B's mægtighed 

 er ca. 32 fod, længden 400 fod, C's störste mægtighed 

 = 40 fod, længde 200 fod, D's störste mægtighed 14 fod, 

 mindste ca. 3 fod, længde 1100 fod,. Såvel efter Gumælius' 

 som min beregning skulde malmen her omkring Næver- 



*) Malmens forureuinger er netop de samme som skifrenes be- 

 standdele. 



