No. 9] NORGES PSEUDOLESKEACEÆ. 53 



tirés du péristome et de la coiffe des Pseudoleskéacées, et que ces 

 caractéres s'effacent totalement, Tun el l'autre, au cours de revo- 

 lution ascendante pour ne pas méme laisser de traces å aucun 

 point des series dérivées. Si je me formais une opinion sur ce 

 théme, je ne regarderais pas les Pseudoleskéacées comme situées 

 å une bifurcation de l'arbre généalogique des pleurocarpes, je trou- 

 verais, peut étre, plus plausible de les considérer comme occupant 

 un rameau terminal. Par C3s mots, cependant, j'entends ne rien 

 énoncé de définitif; la phylogénie des pleurocarpes est un chapitre 

 assez enchevétré pour qu'en Tétudiant on doive se souvenir de la 

 régle classique d'Horace: „nonum prematur in annum." — 



I Processus endostomii filiformes Lescuræa 



\ Processus endostomii lanceolati Pseudoleskea. 



Lescuræa Br. eur. 

 Opstillet i 1851, er denne slegt optat av de fleste bryologiske 

 forfattere, dels med sin oprindelige begrænsning, dels i en mere 

 utvidet betydning, således at den omfatter også de arter, som av 

 andre henføres til Pseudoleskea (og Ptychodium). Den eneste for- 

 fatter, som forkaster Lescuræa som slegt, nemlig Best, bibeholder 

 den imidlertid som en underslegt av Pseudoleskea; dog er denne 

 fremgangsmåte mindre korrekt, fordi Lescuræa som det ældre navn 

 har forrangen fremfor det sidste, der skriver sig fra 1852. 



Lescuræa mutabilis (Brid ) Lindb. var. saxicola (Br. eur.) 



Syn.: L. striata var. saxicola Br. eur. Monogr. p. 3 (1851). 



L. saxicola Mol. in Lor. Moosst. p. 144 (1864) nom. nud.; 

 Milde Bryol. siles. p. 288 (1869) 



L. mutabilis var. saxicola er utvilsomt indsamlet på Dovre 

 allerede i første halvdel av forrige århundrede, men først i Hart- 

 mans Skandinaviens Flora ed. 9 (1864) anført i literaturen efter 

 eksemplar samlet av Th. Jensen og bestemt av Lindberg. 



Den tilhører fortrinsvis bjerkebeltet og vidjebeltet, men stiger 

 på den ene side op i snaufjeldet f. eks. på Knutshøen og Lauv- 

 høen, hvor den er bemerket 1300 m. o. h. ; i det hele er vokse- 

 steder på 1000 m. højde ikke nogen sjeldenhet for denne art. På 



