8 MAGNUS OLSEN. [1908 



Mellem r. 6 \> og r. 7 | sees en (ialfald nu ikke ganske sammen- 

 hængende) skraastreg, som forbinder nedre del af js-runens bue 

 med r. 7 og som prof. Brøgger anser for ristet. Af runologiske 

 og sproglige grunde holder jeg denne streg for tilfældig, da en 

 binderune af t> og H eller af t>, H og | (J>, | og H) vilde \'ære høist 

 hetænl<elig. 



øverste kvist paa r. 8 (binderune af H h og f; a) kan nu kun 

 s\agt øines. 



R. 1 1 er uden tvil T 1, ikke T t, da den lille skraastreg til 

 venstre for stavens top, som sees paa tegningen, af forskjellige 

 grunde ikke synes at være tilsigtet: Den er meget svagere end 

 kvisten tilhøire og skraaner sterkere nedad end denne, og oventil 

 naar den ikke ind til sta\^en. 



R. 12 — 14 IXI igi tør ikke læses sammen som M d, da X kun 

 nede til venstre løber sammen med en af de lodrette stave. 



De to indskrifter paa brynet fra Strøm kan altsaa læses saalédes: 



5 10 15 



A. PF:tMHF5riHI + ^H5^K + |5 



wat e halihino h o rna 



5 10 



B. H |5 H fi ^ Y fi t^ I H> t> ^ r I X I 



haha*ka|iihafiuligi 



Foreløbig har jeg ladet uafgjort, hvordan B r. 3 skal opfattes. 

 Den har væsentlig samme form som H, der i de ældste runeind- 

 skrifter betyder j, men senere, da runens navn *jara „aar" var 

 gaaet over til *ara, brugtes som tegn for en a-tyd (a). Hvis 

 B r. 3 var en form af denne rune, maatte vi snarest gjengive den 

 ved A, da den form, som k-runen har paa Strøm-brynet, henviser 

 til forholdsvis sen tid.^) Men ogsaa en anden opfatning af B r. 3 

 er mulig. 



I angelsaksisk runeskrift fik runen for s tidlig formen H, og 

 i de yngste nordiske indskrifter med de ældre runer forekommei- 

 ogsaa H (istedenfor det ældre S ) som tegn for s. Saalédes paa 



') Jfr. H med beU'dningen A og runct'ornien Y k i samme indskrift pan 

 hrakteat nr. 6 fra Maglemose, Sjælland (af hildet Aarbøger 1905 s. 216). 



