No. 13] RUNERNE PAA ET NVFUNDET BRYNE. [{ 



som med hensyn til vokalveksel i anden stavelse var at sammen- 

 stille med germ. "haluj)- (jfr. gin. holcfr): *halip- (*]iali-, gin. 

 halv „mand"). 1 urnordisk har vel *halla- og "halli- havt hvert 

 sit specielle bet3'dningsoniraade, som vi dog er ude af stand til 

 at afgrænse nølere. 



Jeg tør ikke anbefale at opfatte hali hino som akkus. hun- 

 kjøn, = gin. *1ieUi hina; thi en stamme *hallio-er ellers ukjendt 

 i germansk, og pronomenet hinn „hin, den anden" vilde paa gi'und 

 af sin betydning ikke passe her.M 



Tilbage staar nu i A kun at forklare første c^-d wate. Dette 

 er en verbalform i 3dje person ental, prædikat til horna. Det kan 

 da efter endelsen kun være præsens optativ (konjunktiv) og er uden 

 tvil en form af det verbum, som i gammelnorsk heder væta (præt. 

 vættaj „væde, gjøre vaad". Verbet urnord. *i^ai?Vm (= angelsaks. 

 wætan, eng. wet) er afledet af adjektivet gin. m^r „vaad", ags. tvæt. 



wate, = gin. væte eller væti, har enten været udtalt ivæQ (med 

 helt gjennemført é-omlyd, jfr. gestumR .Stentofta, bArutR Bjørke- 

 torp), eller det synkoperede i har kun palataliseret det forudgaaende 

 t, medens vokalen i rodstavelsen endnu er bevaret uforandret.^) 

 wate forudsætter en ældre form *ivatie, endnu ældre *watiai, 

 hvortil vilde svare i gotisk med Ulfilas retskrivning ivetjai. 



Ogsaa ellers har vi i urnordiske runeindskrifter eksempler paa, 

 at ai i svagt betonet stavelse er blevet e: sijosteR Tune (jfr. for 

 endelsen got. blindai); haite „jeg heder" Kragehul-spydskaftet, 

 hateka Lindholm; dativ woduride Tune (a-stamme), o. s. v. 



Derimod er wate det første eksempel i urnordisk paa bortfald 

 af i foran lang endevokal i stavelse med svageste betoning. Dette 

 bortfald (i et trestavelses ord med lang rodstavelse) har altsaa 

 fundet sted tidligere end overgangen fra -o til -a i tostavelses ord 

 med kort første stavelse (hino). 



') Heller ikke kan hino svare til den gi. norske bestemte artikel inn, ena 

 (akkus. hunkjøn ental), da h- vel vanskelig saa tidlig ved indvirkning fra 

 stammen hi- kan være foiet til *ena-, *ina- (af '*je>ia- eller *jnina-). 



-) I „Dansk-norskens lydhistorie" s. 84 f. har Torp og Falk (til hvem Hol- 

 ger Pedersen, Kuhn's Zeitschr. XXXVI s. 297 har sluttet sig) begrundet 

 den opfatning, at t'ets virkning først udstrakte sig til den forangaaende 



' konsonant, som herved palataliseredes, hvorefter den palatale lyd videre 

 angreb rod vokalen. 



