12 MAGNUS OLSEN. [1908 



I indskriften A staar verbet (i opfordrende konjunktiv) først 

 i sætningen, ligesom i det af Nygaard, Norrøn syntax § 339 b 

 anførte eksempel Jiafi pik allan troll, som ogsaa forøvrigt med 

 hensyn til ordstilling er parallelt med A. 



Et ord wate „(han, det) v æde, skal væde ! " passer udmerket 

 i en indskrift paa et bryne, da, som bekjendt, et saadant redskab 

 maa vædes, naar det skal bruges. 



Eiendommelig bliver dog den mening, som fremkommer i 

 indskriften A efter den i det foregaaende begrundede tydning: 

 ,,Horn skal væde denne (br3^ne)sten!" ') 



Ved „horn" kan her kun menes „drikkehorn". Det er ikke 

 rimeligt, at det i den ældre jernalder har været skik at have et 

 drikkehorn ved haanden, naar man inde i huset eller ude paa 

 marken skulde hva^sse med et bryne. Udtrykket „horn skal væde — " 

 henviser derfor, hvis min tolkning har truffet det rette, til forhold, 

 hvor drikkehornet hørte fast hjemme, til det festlige lag, hvor 

 hornet gik rundt. Man har da vistnok brugt at væde brynet med 

 drikkehornets indhold for derved at vie brynet. Indskriften A inde- 

 holder vel — helt eller delvis — den formel, som fremsagdes 

 samtidig med, at brynet blev overgydt. Paa lignende maade er 

 efter min tydning ^) enkelte vigtige ord fra en rituel formel skrevne 

 med runer paa benredskabet („kjødkniven") fra Fløksand (Alver- 

 sund, Nordhordland). Og i Egils saga kap. 57 reiser Egil nidstang 

 mod kong Eirik og dronning Gunhild under fremsigelsen af en 

 trylleformular, en hann reist rimar d stonginni, ok segja fær 

 formdla penna allan. 



1) Nogen anden germansk stamme horna end den, som betyder „horn", lejen- 

 des ikke. Om man vilde forklare horna af en for anledningen opkonstru- 

 eret stamme *}iorna-, beslegtet med tysk liarn eller med gin. horiind, 

 [eller af */iornan-, mase. til gin. horna f. „frilledatter"], vilde en saadan 

 tydning svæve fuldstændig i luften og savne sprogligt og realt grundlag. — 

 Jeg tror at kunne bortse fuldstændig fra alle de muligheder, som vilde frem- 

 stille sig, om man læste sidste ord i A hora, idet man opfattede r. 15 som 

 ^, hvis nederste kvist ved en feilristning var forlænget opover forbi staven. 

 \^ed saaledes at sætte sig ud over det faktisk foreliggende vilde man, saa- 

 vidt jeg ser, ikke naa til en i real henseende fyldestgjerende forklaring. 



-) 1 H. Schetelig's og mit endnu utrykte arbeide „En indskrift med ældre 

 runer fra Floksand i Nordhordland" (Bergens museums aarbog 1909). 



