18 ^ MAGNUS OLSEN. [1908 



forbyde en saadan oversættelse, idet det ikke siges, for hvem 

 kampfaren er paafærde, naar den ikke truer dem, som i sin inter- 

 esse har indridset runerne. 



Derfor turde \n være at forklare som adverbium, enten lige- 

 som gin. pvi, ags. py med betydningen „derfor" eller som gin. 

 ])vt „paa den maade, i det tilfælde, s aa le des". Indskriften 

 B er da tilføiet som en selvstændig hovedsætning, selv om I)i hen- 

 viser til indholdet af A: „Horn skal væde denne sten! I det til- 

 fælde kan kampfare true!" Det er: Naar man bare har passet 

 paa at overgyde runebrynet med den hellige vædske, da maa 

 gjerne fare være paafærde med kamp! ligi bliver da 

 her at forstaa som indrømmende konjunktiv (Nygaard § 185). 



Da A og B paa grund af skriftens forskjellige ductus i de to 

 indskrifter ikke godt kan være skrevne i umiddelbar sammenhæng 

 af samme mand, tør A ikke opfattes som bisætning til B („lad 

 horn væde — ", d. e. „væder horn denne sten, da — "). Vi skulde 

 ogsaa, om A var en underordnet (betingende) sætning, vente, at 

 den var indledet med et verbum i indikativ; jfr. Nygaard § 364 b, 

 Erdmann I s. 188 f. § 212. 



Efter den her foreslaaede forklaring af Strøm-brynets to ind- 

 skrifter, visei- disse sig i metrisk henseende væsentlig ensartet 

 byggede : 



A. wæte ('wutje?) hulli 

 hmo Iwrna ! 



B. Juihaska Jh 

 ha pil liggT! 



Første „verslinje" er i begge indskrifter en regelmæssig forn- 

 yr&islag-linje, henholdsvis af Sievers's type A 3 og type E, me- 

 dens anden „verslinje" er treledet med metrisk opløsning i første 

 led (hine, ha|iu). Denne eiendommelige overensstemmelse i verse- 

 maal, hvortil intet tilsvarende findes i den senere norrøne digtning, 

 tyder paa, at brynets to indskrifter efter indholdet hører fast sammen, 

 saaledes at B, der anvender samme allitterations-bogstav (h-) som 

 A, danner en umiddelbar fortsættelse af denne indskrift. Dog 

 synes, som nævnt, ikke begge indskrifter at være indridsede med 



