53 



betrakta som helt egna arter, men h vilka i de 

 flesta fall tillhora slägteu, som ock hafva närstå- 

 ende representanter i andra länder. Dessa kunde 

 man anse vara sadane, som möjligen först upp- 

 trädt på öarne och nu mest afvikit från sin ur- 

 sprunglighet. Till detta shig kunna räknas: 



Panicum multiculmum. 

 AmphoclKCta exallata. 

 Stipa rostrata. 

 Aristidae sp. 5. 

 Trichoneura Hookeri. 

 RIariscus cornutus. 

 Epidendrum spicatum. 

 Peperomias sp. 5. 

 Alternantherae sp. 3. 

 Telantherae sp. 8. 

 Froelichiae sp. 1. 

 Lorenteae sp. 3. 

 Erigerontis sp. 2. 

 Desmocephalum inelegans. 

 Microcoecia repens. 

 Wedelia tenuicaulis. 



Jaegeriae sp. 2. 

 Scalesias sp. 10. 

 Trigonopteri sp. i, 

 Macrae* sp. 1. 

 Lecocarpus pinnatifidus. 

 Chrysanthelli sp. 2. 

 Borreriae sp. 10. 

 Varroniae sp. 9. 

 Tournefortiae sp. 5. 

 Sarcanthi sp. 1. 

 Galapagoae sp. 2. 

 Ipomaeae sp. 4. 

 Visci sp. 3. 

 Passifloraj sp. 3. 

 Abutilonis sp. 2. 

 Polygalae sp. 4. 



O. s. v. 



Såsom ett ytterligare stöd för hvad här blif- 

 vit anfördt kan ock dessa växters nuvarande ut- 

 bredning på öarne gälla. Man tinner nemligen, 

 att de, h vilka tillhöra det första slaget, vanligen 

 nu intaga de lägre regionerna 5 att de af det 

 andra, som tydligen visa sig något mera af- 

 vikande, företrädesvis förekomma i de medler- 

 sta nejderna; medan de, iivilka höra till det 

 tredje, d. ä. de mest egendomliga och mest skilj- 

 da arterna, jemväl finnas på de högst be- 

 lägna bergen och slätterna. Naturligt är, att 

 detta endast kan sägas gälla i allmänhet, emedan 

 det är tydligt, dels att växternas egen natur, ar- 

 ten af deras frön o. s. v., dels att lokalernas be- 

 skafTenhet skall inverka i högsta grad hindrande 



