12 



(J. A. Karlsson. 



knippenas bastsida utan uppträder äfven i den brygga, som åtskiljer de båda 

 kärlknippena, samt på dessas vedsida. I uppbärandet af det långa barret del- 

 tager utom hårdbast- och vedpartien utan tvitvel det hypodermala skleren- 

 kymet, som här bildar ett °2 — 3 celler mäktigt sammanhängande lager under 

 epidermis. Redan vid barrets bas är den periferiska transfusionsväfnaden fullt 

 utvecklad, fastän cellorna här äro längre och något mera regelbundet polygonala 

 och porerna något mindre än högre upp. 



Gör man en serie tvärsnitt allt närmare barrets spets, skall man finna, 

 att i den mån barret sjelft aftager i omfång, äfyen partiet innanför strängslidan 

 minskas. Först omkring 5 mm nedom spetsen sammansluta sig de båda der 

 nedanför åtskilda kärlknippena till ett knippe. Derefter börjar vekbastet att 

 företrädesvis aftaga i myckenhet och samtidigt dermed hårdbastet, så att ett par 

 mm under yttersta spetsen bastet alldeles försvunnit. Kärlknippet utgöres här 

 alltså af blott vedtrakeider, och i dettas kanter är det nämnda transfusions- 

 xylemet temligen rikligt representeradt. Hela den återstående platsen inom 

 strängslidan intages af periferisk transfusionsväfnad, som sålunda i förhallande 

 till tvärsnittets kärlknippeparti är ganska betydlig. Dess celler likna de längiv 

 ned i barret befintliga men hafva betydligt mera bugtade membraner. Ännu 

 högre upp hafva äfven vedtrakeiderna försvunnit efter att till sist hafva alla 

 antagit samma form som elementen i den väfnad, hvilken vi betecknat såsom 

 transfusionsxylem; och på snitt tätt under barrets spets märkas innanför sträng- 

 slidan blott några få celler, de öfversta af den periferiska transfusionsväfnaden 



Vi hafva således funnit, att innanför strängslidan ligga mycket olika väf- 

 nader, nämligen transfusionsxylem och transfusionsphloém i kärlknippenas flanker, 

 en märglik transfusionsväfnad ofvanför och emellan kärlknippena, hårdbast nedan- 

 för phloémet och mer eller mindre rikligt inströdda hårdbastceller i den märg- 

 lika transfusionsväfnaden, samt rundt omkring dessa väfnader den egentliga 

 transfusionsväfnaden, som gononitränges af en nätlik, enkelporig transfusions- 

 väfnad. 



Pinus silvestris L. öfverensstämmer i allt väsentligt med P. austriaca. 

 Jag vill derföre endast i korthet anmärka de fa skiljaktigheter, jag iakttagit. 



Liksom barret sjelft är också det af strängslidan begränsade centrala partiet 

 hos denna art mera utplattadt och kärlknippena betydligt längre åtskilda. Så- 

 som förut nämnts, är hårdbastet rikligt utveckladt och utbreder sig så väl 



