ID Gr. A. Karlsson. 



li<>a kärlknippeelementen och derpå de få hårdbastcellerna, sä iitr slutligen inom 

 strängslidan qvarstå blott några få transfusionsceller. 



Picea alba Aiton. 



För den anatomiska byggnaden af barret hos denna art liar Areschoug 

 redogjort (anf. st. sid. 128). Da dessutom öfverensstämmelsen med Picea 

 excelsa är mycket stor, skall jag blott i korthet anföra de skiljaktigheter, som 

 hos P. alba visa sig. 



De egentliga transfusionsceller, som ligga nedanför hårdbastet afvika van- 

 ligen frän de öfriga derigenom, att de äro mera sträckta i radial riktning, och 

 att deras membraner äro tjockare. Detta är isynnerhet fallet, om hårdbast- 

 gruppen är väl utvecklad. Deras talrika och plana radiala längdväggar utgöra 

 da en ganska kraftig förbindelse mellan strängslidan och hårdbastet. 



Enkelporiga transfusionsceller synas hos denna art förekomma talrikare än 

 hos den föregående.. De förekomma rikligast vid kärlknippenas utåtvända flanker 

 men äro rätt talrika äfven i öfriga delar af ilen periferiska transfusionsväfnaden, 

 särdeles ofvanfor vedpartiet. De liafva en mera afrundad form än de när- 

 liggande, starkare lörvedade egentliga transfusionscellerna, som af dem blifvit 

 något hoppressade. Bottnarne visa talrika aflånga porer, mellan hvilka den 

 med sekundära aflagringar försedda membranen ter sig säsom ett finare eller 

 gröfre nätverk. 



Cedrus Libani Barrelier. 



Darren pä föryngrings- och dverggrenar visa sins emellan ingen olikhet. 

 Liksom hos Picea är bryggan mellan de tvä kärlknippena reducerad till en 

 smal märgstråle, hvars celler äro långa och parenkymatiska med ändcellerna i 

 hvarje rad tillspetsade. Porerna mot närliggande vedtrakeider äro enkla, mötta 

 al' ringporer i trakeidens membran. Innehållet är vanligen protoplasma men 

 ofta ett brunt sekret och deri liggande stafformiga kristaller. Afven parenkym- 

 cellen på vedsidan rakt ofvanfor märgstrålen samt en och annan hårdbastcell 

 på phloémsidan hafva dylikt innehåll. 



Kärlknippets vedparti är i Hanken försedl med ett transfusionxylem, som 

 är rikligare utveckladt än hos Picea och sträcker sig ut mot strängslidan, sa 

 all blott en cellrad åtskiljer dem. Det bildas al' endast ringporiga Irakeider 



(Fig. 9), som till längd, bottnarnes riktning och ringporernas läge öfverens- 



