Bi.lniK till kännedomen om prmbunkarnes bladbyggnad 7 



äro stundom öfverhudscellerna föga eller icke ulls sträckta, t. ex. hos Adian- 

 tum caudatum } en del Pteris- och Asplenium-axtvi:, Biechnum brasiliense och 

 andra. Synnerligen långsträckta äro de hos Gymnogfamme calomelanos, <U>v 

 deras längd ofta är 10—12 gånger så stor som bredden. De nedan närmare 

 beskrifna bastlika epidermiscellerna hos vissa Pteris- och Adiantum-avtev halva 

 en ännu mera långsträckt tunn. Den undre bladsidans epidermisceller likna 

 i hufvudsak den öfres, men de på denna sidan uppträdande klyvöppningarna — 

 hvilka, i förbigående anmärkt, med ett enda undantag saknas på den öfre blad- 

 ytan förorsaka dock, att en sa bestämd cellform som på den öfre sidan bär 

 sillan kommer till stand. Och tydligen är en sådan här desto mindre för han- 

 den, ju talrikare klyföppningarna äro. 



Den yttre cellväggen är vanligen jemn eller svagt utåt hvälfd. Starkare 

 utbugtad är denna vägg på den Öfre bladsidan hos Aspidium (Cyrtomium) 

 caryotideum och Nephrodium Sieboldii samt på den undre hos en del Adicm- 

 tum-årtev, såsom Ad. Capillus Veneris, tenerum m. fl., hos hvilka senare den 

 ofta biblar en blåslik, framåt mot bladspetsen rigtad uthvälfning. Hos vissa 

 andra Adiantum-nTteT, Pteris Vespertilionis, Pellcea sagittata och NotJwchlcena 

 ti in ni in. H. är visserligen uthvälfningen af de undre och hos sist nämnda art 

 älven af de öfre epidermiscellernas yttervägg anmärkningsvärd!; stor, men ernår 

 dock icke den betydenhet, som hos nyss nämnda arter. Sidoväggarne äro all- 

 tid mer eller mindre djupt undulerade. I los en del mera tjockbladiga orm- 

 bunkar, hvilkas öfre mesofyllceller sluta närmare tillsamman och äro kraftigare 

 utvecklade i vinkelräl rigtning mot bladytan, samt hvilkas öfre epidermisceller 

 äro relativ! små och föga utplattade, är unduleringen af dessa cellers sidoväg- 

 gar föga djup; deremot gå in- och utbugtningarna af sidoväggarne djupare i 

 tunnare blads större epidermisceller och i regeln desto djupare, ju större och 

 mera utplattade cellerna äro, och ju lösare mesofyllet derintill är bygdt. Derför 

 finner man ock nästan alltid de undre epidermiscellernas sidoväggar djupare un- 

 dulerade än de öfres. Unduleringen är än rundad! vågformig, än mera skarp- 

 vinklig och stundom, Båsom hos Pellcea cordata v. flexuosa (Tab. III, fig. 7) på den 

 undre samt Cheilanthes tomentosa på den öfre bladsidan, sicksackformig. Icke 

 sällan är sidovägganies yttre del djupare bugtad än den inre; de! kan till ocb 

 ined inträffa, atl den inre delen är alldeles jemn (Asplenium vulecmieum, Adi- 



antum reniforme, Tab. II, fig. 9), men äfven i dessa läll är dock alltiil den 



yttre delen undulerad. Dylika celler, föra! iakttagna ho- Graminea, Equisetum 



