Bidrag till kännedomen om ormbunkarnas blailbyj^nail. J 



Med afseende på cellväggarnes struktur är att anmärka, art ytterväggen i 

 regeln är föga fortjockad, men oftast något starkare på de öfre än på de undre 

 epidermiscellerna. Särskildt hos Adiantum cuneatum (Tab. I, fig. I) är de 

 undre epidermiscellernas yttervägg mycket tunn. Ofta ernår duck ytterväggen 

 en ganska betydande tjocklek, hvilket i synnerhet är fallet hos Polypodium an- 

 gttstifoUum (Tab. III, fig. 9), lapathifolium (Tab. III, figg. LO o. 13) och Phylli- 

 tidis samt äfven hos Polypodium crassifolium v. albopunctatissimum (Tab. III, 

 fig. IS) och Pol. aureum v. areolatum (Tab. I, fig-. 18), hvilka derjemte hafva 

 de undre epidermiscellernas yttervägg lika stark eller till och med något star- 

 kare än de öfres. Detta senare är ock förhållandet hos Polypodium serpens 

 (Tab. III, figg. 14 o. 15) och Lingua (Tab. III, fig. 17), hos hvilka dock ytter- 

 väggen är af mera normal tjocklek. Ej sällan är denna vägg ojemnt fortjockad, 

 uemligen på ett sådant sätt, art i kanten af densamma, på de af utbugthingarna 

 på sidoväggarne begränsade delarne, finnas porer. En dylik porbildning tillhör, 

 åtminstone i tydligare grad utvecklad, endast s. k. amfimorfa celler. Ar hos dessa 

 ytterväggen för öfrigt föga fortjockad, såsom hos Bidymochlcena lunulata, Adiantum 

 reniforme (Tab. II, figg. 5 o. ti), Asplenium lipartitum, Blechnum- och Cyrto- 

 müm-arter ni. fl., sa blifva ock porerna i dess kant föga markerade, rundade 

 och föga djupa. Helt annat blir deremot förhållandet, då såsom hos Doodia media, 

 Pferis defle.ru och i all synnerhet hos Polypodium lapathifolium, angustifolium 

 och Phyllitidis ytterväggen är starkare fortjockad; porerna framträda då med 

 synnerligen stor tydlighet och äro framför allt hos först nämnda. Polypodium-axt 

 väl utpreglade, djupa och Iran bladytan sedda springformiga (Tab. III, figg. 10— 

 13), hos de andra mera ovala, rundade. Dessa Polypodium-axtet ega dessutom 

 porer icke blott i kanten af epidermiscellernas yttervägg, utan hos en del celler 

 äfven på densammas midt, uemligen bos de undre epidennisceller, som omgifva 

 klyföppningarna, samt hos dem, som omgifva de något insänkta små grupper af 

 epidennisceller, ofvan hvilka kärlknippena ändas. De äro här oftast runda, men hos 

 Polypodium lapathifolium mera allmänt Bpringformiga eller på hvarjehanda sätt 

 oregelbundna. Porer förekomma som bekant i kanten af epidermiscellernas ytter- 

 vägg äfven hos åtskilliga andra växter med amfimorfa epidennisceller, såsom de 

 ofvan nämnda Gramineee, Equisetaca och Hymenophyllacete, hos Coniferer m. fl., 

 och hafva enligt Ambeonns tolkning i utvecklingshistoriskt afseende intet att 

 göra med de äkta för diosmos tjenande porerna, utan äro att uppfatta som en 

 natumödvändig följd af tmduleringen på sidoväggarne, beroende på den vexlande 



Lunda Univ. Ar—kr. Tom. XXV, - 



