-O Axel Vinge. 



öfriga ormbunkar (und. Tode.a Hymenoplvylloides och Fraseri ') enligt Mette- 



nius) och äro här till och med mycket väl utvecklade. ATven hos Adianfwm 

 diaphanum saknas ofta grundväfnad midt emellan kärlknippena; oftare fins dock 

 här ett enkelt mesofyllager. Men med dessa bada undantag finnes hos de af 

 mig undersökta bladen alltid minst ett och, såsom nyss nämndes, vanligen flera 

 mesofyllager äfven midt emellan kärlknippena. 



Kasta vi en öfverblick öfver de olika cellformer, som möta oss i grund- 

 väfhaden — till en början med bortseende från de blad, hos hvilka hypoderma 

 finnes utveekladt, - - samt öfver differentieringen inom densamma, sä finna vi, 

 såsom redan anmärkts, att hos de flesta ormbunkar alla mesofyllagrens celler äro 

 plattade, så att liksom i öfverhudscellerna höjddiametern är den minsta eller 

 åtminstone mindre än längddiametern. När öfverhudscellerna äro sträckta, är 

 detsamma vanligen förhållandet med mesofyllets celler, fast oftast i mindre 

 grad; hos de Blechnum-axter, hvilkas öfre epidermisceller äro regelbundet 

 sträckta, hafva dock de närmaste grundväfhadscellerna vanligen längden föga 

 större än bredden (Tab. II, fig. 14). Cellernas utplattning kan vexla rätt 

 mycket och är vanligen, då lagren äro flera, större i de undre än i de öfre 

 lagren; om cellerna icke äro långsträckta, är deras höjd i det öfversta lagret 

 vanligen 3 — 4 gånger mindre än deras bredd och längd. Älven då de med 

 bladytan parallela väggarne äro alldeles eller i det närmaste jemna, utan in- 

 bugtningar, äro alltid sidoväggarne inhugtade, så att intercellularrum uppkomma, 

 och dessa inbugtningar äro än mindre djupa och smalare, än åter djupare och 

 bredare. Hos Davallia strigosa (Tab. I, figg. 11 — 13) och Polypodium decur- 

 rens är det förra fallet, och intercellularrummen mellan ett och samma lagers 

 celler äro sålunda sina; Pteris laciniata v. Ghiesbreglitii och Aspidium trifo- 

 liåtwm m. H. visa deremot djupa och breda invikningar på cellernas sidoväggar och 

 stora intercellularrum. Alltid äro inbugtningarna på sidoväggarne och de genom 

 don uppkomna intercellularrummen större i de undre än i de öfre lagren. 

 Olikheten kan dock än vara mindre, såsom hos de nämnda arterna, än åter 

 större, sa att den undre vålnaden är vida mera spongiös än den öfre, t. ev 



hos Polypodium aureum (Tab. 1, figg. I<>, 17) Pteris Vespertilionis, Nephro- 

 dium Pica (Tab. II, figg. 2 — i-), vissa Davallia- och Dicksonia-axter m. II. 

 I förra fallet äro de öfre och de undre lagrens celler, från bladytan sedda, 

 ungefär lika stora, i det senare upptaga de undre vanligen en större, stundom 



') Mettbnius: Hymenophyllaceee, a. 461. 



