30 



Axel Vinge. 



sålunda '), att äfven i Amazondalen, 1, teeming as it does with vegetable life", 

 ormbunkarne äro få, men gradvis talrikare till en höjd af 1500 fot, der värme- 

 graden tydligen är lägre, men fuktigketsgraden högre. Att de tropiska ursko- 

 garne äro så rika på ormbunkar beror derför otvifvelaktigt i främsta rummet 

 på den stora regnmängden och luftens i sammanhang dermed stående höga 

 vattenhalt i dessa trakter. Häremot svarar ock den vanligen svampiga bygg- 

 naden af dessa växters blad; det intercellulära systemet är i allmänhet väl ut- 

 veckladt, och palissadparenkym fins endast hos ett mindre antal arter. Orm- 

 bunkarne äro här dels terrestra, dels rupestra och dels epifytiska, och livad de 

 senaste angår, utgöra de, såsom Scihmper i sitt arbete öfver epifytvegetationen 

 i Amerika säger, en synnerligen vigtig del af den epifytiska vegetationen: "die 

 Waldbäume sind meist von unten nach oben mit ihren zahlreichen Formen 

 geziert" 2 ). Med dessa olika lefnadssätt äro säkerligen äfven förenade olikheter 

 i bladens struktur, och af stort intresse skulle det derför hafva varit att här 

 kunna anställa jemförelser i denna rigtning beträffande de undersökta arterna. 

 Mig tillgängliga fioristiska arbeten lemna emellertid inga eller ytterst knapp- 

 händiga uppgifter om de här i fråga varande växternas lefnadssätt, hvarför jag 

 ser mig nödsakad att så godt som helt och hållet afstå från dylika jemförelser, 

 så intressanta och tacksamma de än utan tvifvel skulle hafva varit. 



Benze har i sin ofvan nämnda afbandling för en del — särskildt de au- 

 straliska af de af honom undersökta arterna sökt påvisa bladens "Anpas- 

 sungserscheinungen an Klima und Standort" 3 ) och framhåller, att ett epifytiskt 

 lefnadssätt måste ställa, andra anspråk på bladens struktur än ett terrestriskt, 

 samt att det är att vänta, att under i öfrigt lika förhållanden en högstammig 

 ormbunke, hvars blad äro utsatta för starkt solljus, skall hafva bladen annor- 

 lunda byggda än den, som är låg och håller si"- i skuggan af andra växter 4 ). 

 Såsom i epifytfloran företrädda ormbunksslägten nämner Schimper i sitt nyss 

 anförda arbete Acrostichum, Aspleniwm, Aspidium, NepJwolepis och Polypodium 

 ni. ti. samt en Adiantum-art, alla hufvudsakligen tillhörande det tropiska Ame- 

 rika. Af dessa äro endast sina, krypande Polypodium-axter med tunglika och 

 läderartade blad att finna på trädens yttersta ändgrenar; dessa förekomma derjemte 



') John Smith: Historia Filicum, London 1875, s. 377. 



2 ) A. F. W. Schimpek: Dio epiphytishe Vegetation Amerikas, Jena 1888, s. L09. 



3 ) auf. st. s. 23—30. 



4 ) s. 6—7. 



