a 6 Axel Vinge. 



formiga, än synas hat'va. oktaederform. Kristallerna äro i allmänhet hopade 

 vid cellernas basala ända. MesofyUagren äro 4 — 5, vid bladkanten färre, vid 

 kärlknippena Hera. Yät'naden är ganska lakunös; duck saknas egentliga utskott 

 i vertikal rigtning på mesofyllets liksom på öfverhudens celler. Kärlknippet 

 omgifves af en cellslida ined starkare förtjockade men oförvedade väggar. Klubb- 

 hår äro sällsynta. 



Aspidium aristatum Sw. v. coniifoliurn är mycket lik denna art, men 

 har mera småcellig epidermis. Kristaller tyckas saknas. 



Asplenium bipartitum Bor\ (lah II, ligg. 7 — III). 



Epidermiscellerna äro mer eller mindre långsträckta liksom öfverhuds- 

 cellerna hos Adiantum reniforme, om hvilkas byggnad de i allt väsendtligt 

 erinra, men äro mycket mindre än hos denna. De öfre epidermiscellernas inre 

 vägg är tunn och vanligen jemnt nedåt hväld; stundom bildar den dock in- 

 bugtningar mot cellens lumen (fig. 7) liksom hos flertalet Adiantum- och vissa 

 Asplenium-arter m. ti, och inbugtningarna kunna i vissa, fäll na ända, in mot 

 cellens midt. Sidoväggarne äro något förtjockade, i sin inre del jemna eller 

 föga vågiga, i den yttre delen något starkare undulerade. Ytterväggen är jemn 

 och starkare förtjockad samt har i kanten vid utbugtningarna på sidoväggarne 

 små porer. Innehållet är temligen rikt pä kloroplaster; kärnan är i allmän- 

 het bredt spolformig; regelbundet finnes derjemte en mängd små, kornlika kri- 

 staller i epidermiscellerna, eller ock en eller några fa större, vanligen af oktae- 

 drisk form. Den undre bladsidans epidermisceller äro nästan alldeles 



lika de öfre; innerväggen är dock i allmänhet alldeles jemn. Klyföppningarna 

 äro ovala och ligga i jemnhöjd med de egentliga epidermiscellerna 



De 6 — 8 mesofyllagrens celler likna i hög grad epidermiscellerna. Alla 

 äro långsträckta. Ytterväggen (i de öfre lagren den uppåt vända, i de undre 

 lagren den nedåt vända väggen) är jemn och förtjockad (ligg. 7 o. S); inner- 

 väggen är tunn. De långa sidoväggarne äro i sin yttre del förtjockade, inåt 

 tunnare; ändväggarne äro tunna. I det öfversta lagret bildar innerväggen van- 

 ligen en rad af låga cellutskott, hvilka upptaga '/ 2 — 2 j 3 af cellens hela höjd; 

 de horisontala cellutskotten äro här korta och breda (fig. '.>) samt tätt stälda. 

 De följande lagrens celler halva äfven vertikala utskott, hvilkas höjd dock efter 

 hand aftager på samma gäng som de horisontala utskotten blifva längre, sma- 

 lare och mera åtskilda (lig. 10). 



