No. 4] TILLÆG 2. UDDRAG AF GUNNERUS' BREVVEKSLING. 97 



for haardt, og kunde mueligens foraarsage meere ondt end got; 

 Bedre synes det da at opmuntre dem ved Præmier, om dette 

 kunde hieipe. — — — 



948 K. Leem: Om Finmarkens Frugter, Urter, Blomster og Træer. 



Et kapitel af Leems Beskrivelse over Finmarkens Lapper (.Vis. nr. 27. 4to, 

 i videnskabsselskabets bibliotek, pag. 159 — 169), ikke medtaget i den trykte udg. 



Efterdi Finmarkens Indbyggere ere ukyndige i Ager-Dørkning 

 og efterladne i at føre sig Jorden til N^^tte, frembringer Landet 

 liden, ja saa godt som ingen Korn-Grøde; derimod giver det For- 

 raad af vilde Frugter, Urter og Blomster, hvoraf en Deel gjøre 

 kraftig Hjelp i de Sygdomme, til hvilke Beboerne mest ere til- 

 bøjelige, som af følgende kand erfares. 



I Finmarken voxe vilde Bær i større Overflødighed, end jeg 

 nogenstæds haver seet, i sær Multebær, hvilke til Anskuerens 

 største Behag af sig selv uden mindste Rj'gt og Tilhjelp af Men- 

 nesker groe paa sine Stæder i saadan Mængde, at Bjerge, Myrer 

 og Dale dermed beklædes. Efterdi der gives saa stort Forraad, 

 kand ikkun den mindste Deel opsankes; mens de øvrige henfalde 

 uden at komme nogen til Nytte, og trædes af Mennesker og Qvæg 

 under Fødder. Benævnte Bær voxe gjerne paa Myre-Tuer og 

 tørre Stæder; Dog naae samme ikke den Storlighed og nydelige 

 Smag, som de, der groe i Dalene og dybt Land. Med sin Stæn- 

 gel og sit Løv opskyder ethvert Bær sig ved een Fingers Længde 

 fra Jorden, øverst paa Stængelen fremkommer først et hviidt 

 Blomster, hvorpaa efter nogen Tiids Forløb P'rugten følger. Skal 

 Multebær- Vexten falde riig og god, maa Blomsteret ved St: Hans 

 Dags Tider, da det staar i sin bæste Flor, ikke overiles af megen 

 Regn eller Taage. Saa længe Frugten er umoeden, haver den en 

 rød Farve ; men befindes, naar den haver naaet sin Moedenhed, 

 vox-guul. Falder der siden megen Regn paa den, taber den be- 

 mældte kjønne Farve og bliver bleeg, ja næsten hviid. En Deel 

 af benævnte Bær lades ukogte i Fustager, til hvis Sankning den 

 belejligste Tiid er, naar de befindes lidt mere end halvmoedne, saa 

 de vel vil slippe Stængelen ; Ti da beholde de i Fustagen sin meste 

 Saft og ere nydeligst af Smag; Mens opsættes Sankningen, indtil 



