K. RYGH. 



[1906 



land" (i det følgende citeret med „Nordl.") helt paa hovedet. En 

 saa urimelig fremgangsmaade, som den, dr. Hansen her vil tillægge 

 mig, fulgte jeg ikke. Jeg søgte tvertimod at vinde et grundlag 

 for bedømmelsen af de nordlandske navne gjennem en behandling: 

 af visse navneforhold i det hele land. Dette træder ogsaa frem i 

 det ydre, idet anvendelsen paa Nordland kommer tilsidst. — Urig- 

 tigt er det ogsaa, naar han (s. 44) lader mig finde et bevis for, 

 at vin har været brugt i navnedannelse i „ældre jernalder" deri, 

 at „ordet lever igjen i et par lovudtryk i historisk tid." Jeg har 

 slet ikke anvendt en saadan bevisførelse. Han har ogsaa gjen- 

 givet mine udtalelser om den større ælde af endel navne paa 

 — land paa en saadan maade, at det let vil fremkalde en skjev 

 opfatning. Han paastaar (s. 39), at jeg „vil tvinge tyngdepunktet 

 for denne store gruppe (ca. 1700 gaarde) helt om, over paa den^ 

 modsatte side af dette faste punkt — omkring 900". I lignende 

 retning gaar nogle anførsler paa andre steder. Saaledes siger han 

 s. 26 ganske misvisende, at jeg sætter navnene paa — sta5ir som 

 yngre end de paa — land. 



Min mening om dette har jeg „Nordl." s. 31 udtrykt saaledes: 

 „Ligesom det af de mange med — land sammensatte gaardnavne, 

 der hentyder til den hedenske gudetro og gudsdyrkelse, ubestridelig 

 fremgaar, at denne navnedannelse gaar tilbage til hedendommens 

 tid, saa mener jeg altsaa, at forholdet mellem navnene Hovland 

 og Hovin viser, at navne paa — land har været i brug i den tid, 

 da endnu navne paa — vin dannedes, hvilket efter min mening 

 hovedsagelig er den tid, vi kalder den ældre jernalder". Men jeg 

 har lagt til, at „det dermed selvfølgelig ikke er min mening at 

 paastaa, at alle gaardnavne med dette efterled er saa gamle". Om 

 fordelingen af de til gruppen hørende navne paa ældre og yngre 

 tid har jeg ikke udtalt mig. Og jeg ser heller ikke, hvilke midler 

 man skulde have til med nogen grad af sikkerhed at foretage en 

 saadan optælling. Derimod har jeg („Nordl." s. 32) fremhævet, at 

 da ordstammen land vist har været brugt som fællesord allerede 

 i urnordisk tid, og den er vedblevet at bruges som saadant ogsaa 

 i nyere tid, og da den desuden efter sin betydning er saa skikket 

 til dannelse af navne paa jordeiendomme, saa er det naturligt, at 



