]2 K. RYGH. [1906 



ved de norske gaarde spiller her mange indfl3^delser ind i en ganske 

 anden grad end ved de danske byer. Den enkelte eiers dygtighed, 

 driftighed og held. I endnu høiere grad den dygtighed og energi, 

 som enkelte ætter udmerker sig ved fremfor andre. Det tør vel 

 ogsaa være berettiget at mene, at det har havt nogen indflydelse 

 paa en gaards stigen i værdi, om den gjennem aarhundreder har 

 været leilændingsjord under kirken, kronen eller private godseiere, 

 eller om den har været selveiergaard, maaske endog til sine tider 

 herregaard. Fremdeles er jo en norsk enkeltgaard i ganske anden 

 grad end en dansk landsby udsat for, at dens værdi paavirkes 

 ved naturbegivenheder, f. eks. ved skred eller elvebrud, som kan 

 ødelægge den delvis eller helt, uden hensyn til, om den bærer et 

 tusindaarigt eller et ganske nyt navn. 



I modsætning til denne tro paa en gaards gjennemsnitlige til- 

 tagen i værdi fra aarhundrede til aarhundrede, hvorefter det maa 

 faa sit udtryk i matrikelskylden, om den efter navnet er 1500 

 eller kun 1200 aar gammel, antager jeg, at et praktisk syn vil 

 fremholde en anden betragtningsmaade. Den nemlig at en ny el- 

 ler forholdsvis ny gaard har en sterkere tendents til at forøges i 

 værdi end en gammel, under forudsætning af, at den har driftige 

 eiere, som har held med sig. Dette hænger sammen med, at der 

 findes en vis normalstørrelse af gaarde, som ialfald i ældre tider 

 var høvelig for en norsk bondefamilje, der vilde leve under jevnt 

 rummelige vilkaar. For dem, som havde nye gaarde, var der en 

 opfordring til om muligt at arbeide dem op til en saadan, for dem, 

 som eiede større gaarde, var det ofte ikke engang bekvemt at 

 forøge deres omraade. 



I forbindelse dermed staar det, at en gaards deling har ind- 

 flydelse til at forøge den samlede skyld under det gamle matrikel- 

 numer. De meget delte gaarde kommer derfor til at vise større 

 samlet matrikelskyld end de udelte. Dette vil man let finde 

 mange bevis paa ved at blade gjennem en matrikel. 



Et sterkt bevis paa, at det ikke gaar an at opstille som regel, 

 at gaarde har en jevn stigen i værdi gjennem aarhundrederne, saa 

 at de ældste ogsaa gjennemsnitlig maa have den største matrikel- 

 skyld, synes det mig, at man har i den kjendsgjerning, at saa 



