18 K. RYGH. [1906 



holdet strax blevet et andet. Af omtr. 230 navne paa — land i 

 dette amt findes omtr. 50 anførte i Bergens Kalvskind, en kilde 

 fra midten af det 14de aarh., aitsaa omtr. 22 pet. af alle, medens 

 dr. H. paa sin tabel (forøvrigt urigtig beregnet) for de 8 amter 

 kun har 4 pet. nævnt før 1400. Dertil kommer de øvrige, som 

 forekommer i diplomer, ældre end 1400. Det bliver selvfølgelig 

 et aldeles ensidigt og skjevt billede af navnenes historie, man faar ved 

 blandt alle de amter, hvori land-navne er talrige, kun at tage det 

 paa gamle kilder saa fattige Nedenes med, og den støtte, som 

 forf. derved faar for sine paastande om denne gavnegruppes alder, 

 har derfor intet værd. 



Omvendt er det med navnene paa — rub. Disse navne er 

 overordentlig talrige i Smaalenene, Akershus, Vinger, Odalen og 

 Solør, for hvilke egne vi i „den Røde Bog" har den righoldigste 

 kilde fra middelalderen, som findes. At ikke denne navnegruppe 

 kommer op i en endda høiere klasse, end den gjør, i dr. H.s 

 tabel, skyldes, som vi skal se, en urigtig beregningsmaade. 



I sin tabel har forf. i 3 rubriker opført antallet af de gaard- 

 navne af de 6 navneklasser, som findes nævnte før 1400, — før 

 1500 og før 1600, og derefter beregnet procenttal af anførsler 

 for de forskjellige aarhundreder. Meningen er, at den navnegruppe, 

 som viser det største procenttal for de ældste perioder, dermed er 

 bevist at være den ældste navneklasse. 



Tager man sig til at forsøge at kontrollere de anførte tal, vi^ 

 man snart opdage store feil i dem. Man skjønner snart, at disse 

 især maa have sin grund i en begaaet hoved feil. Den rigeste 

 kilde til kjendskab om gamle navneformer i to af de medtagne 

 amter og i dele af to andre er som før nævnt biskop Eysteins 

 jordebog, „den Røde Bog", som for den største del er nedtegnet 

 mellem 1393 og 1398, kun for Eidsbergs provstis vedkommende i 

 1401. Alle disse anførsler kan forf. skjønnes at have henført til 

 det 15de aarh. Han har aitsaa regnet dem for samtidige med 

 optegnelser fra 1490—1500, som er hundrede aar yngre. Naar 

 tiden for navnenes anførsel i skriftlige kilder skal bruges som et 

 bevismiddel i en videnskabelig undersøgelse om deres ælde, og man 

 i en saadan beregning bruger en saa grov skala som efter aar- 



