No. 7] NOGLE BEMERKNINGER OM GAARDNAVNE. 35 



ind gjennem sundene, kan man faa se folkene kaste redskaberne 

 paa den travleste høbjergningsdag og skynde sig ned til nøstene 

 for at faa noten og garnene ud. 



Men vore ældste forfædre i Norge var efter dr. Hansens me- 

 ning ganske fremmede for enhver tilbøielighed til at drive fiskeri 

 og fangst. De fandt sig hjælpeløse ude ved kysten, om havets 

 rigdom var noksaa stor, og skyndte sig indover landet, til de fandt 

 fed lerjord, helst muldblandet lerjord, som kunde give de bedste 

 vilkaar for den eneste næringsvei, de havde noget begreb om. 



Dr. Hansen antager, at der i broncealderen ogsaa er foregaaet 

 en indvandring ad en vestlig vei, fra Jylland over til Vestnorge. 

 Det kunde da ligge nær at formode, at de først var landede i 

 Agder. Hvorfor skulde de ikke kunne finde sig tilrette der? De 

 fandt paa de fleste steder en lunende skjærgaard, en kyst, som 

 formodentlig var mere grøn og løvrig end nu, og i sundene og 

 fjordene udentvivl en rigdom paa fisk, med hvilken den nuværende 

 ikke kan sammenlignes, og dertil græsland og agerland, som vist 

 kunde tilfredsstille dem fuldt saa godt, som landnaamsmændene 

 paa Island fandt sig tilfredse med de vilkaar, som bødes dem der. 

 Men dr. Hansen mener, at om de kom til Agder, har de snarest 

 muligt skyndt sig bort fra dette land med det daarlige jordsmon. 

 De har i høiden ofret nogen opmerksomhed paa Jæderen, men 

 ellers ilet ind til det indre Hardanger og Voss og slaaet sig ned 

 der. Thi de var jordbrugere og ikke „veidemænd". 



I modsætning til denne theori om indvandreres og landnaams- 

 mænds naturbundne vilje tør det være betimeligt at minde om 

 sagaernes beretninger om, paa hvilke maader de, som udvandrede 

 til Island, gjorde sine valg. 



Da Ingolf, den første landnaamsmand, saa sig nødt til at for- 

 lade Norge, holdt han et stort blot og raadspurgte guderne om 

 sin skjæbne og „fretten viste ham til Island" (Landn. kap. 7). 

 Dermed var hans valg afgjort. Og da Thorolf Mostrarskegg var 

 i tvivl, om han skulde underkaste sig kongen eller udvandre, holdt 

 han et stort blot og gik til frett hos Thor, sin bedste ven. „Men 

 fretten viste Thorolf til Island" (Eyrb. s. kap. 4). Og vi har som 

 bekjcndt talrige fortællinger om frcmgangsmaader, som udflytterne 



