No. 131 FORARBEJDER TIL EN NORSK LØVMOSFLORA. 5 



indflydelse på vinterkulden; de er også under denne nødt til at 

 anta selve atmosfærens temperatur. Denne biologiske særstil- 

 ling har sin indflydelse i retning av at indskrænke deres utbre- 

 delse i forhold til jord- og stenmoser av samme tålsomhet for 

 kulden; de sidste kan forekomme på steder, hvor kulden vilde 

 dræpe dem, såfremt de ikke hadde snedækket over sig, og hvor 

 træmoser av lignende organisation derfor ikke kan eksistere. Det 

 må ved sammenligning av de meteorologiske data og disse mosers 

 utbredelsesområde la sig gjøre at bringe på det rene, for det 

 første hvilken side av vinterkulden det er, som i denne henseende 

 er den avgjørende, (den absolute minimumstemperatur, den gjen- 

 nemsnitlige vinterkulde, kuldens varighet o. s. v.,) for det andet 

 de temperaturgrænser, hvorav hver enkelt art er avhængig, I et- 

 hvert fald vil man i dette arbejde finde det bryologiske grundlag 

 for en sådan undersøkelse git. For sommervarmens vedkommende 

 måtte lignende studier kunne anstilles; dog ligger forholdene her 

 noget anderledes. 



En anden retning, hvori netop det her leverte material må 

 kunne brukes, er til studiet av epifytvegetationen ; den nedenfor 

 behandlede familie indeholder nemlig det overvejende flertal av 

 vore epifytiske løvmoser. 



Jeg gjør begyndelsen med familien Orthotrichaceæ, ikke blot 

 fordi antallet av dens arter (50) svarer til, hvad det er hensigten 

 at levere for hvert år, men også av andre grunde. Kjendskapen 

 til disse arters utbredelse i Norge måtte ansees for meget mangel- 

 fuld, da ingen av vore bryologer har ofret familien noget nærmere 

 studium, hvad der heller ikke har været tilfældet i de øvrige nor- 

 diske lande, når man undtager, at Gronvall i nogen år specielt 

 beskjæftiget sig med den, men hans arbejder vandt kun indskrænket 

 anerkjendelse. I Europa forresten har man Limprichts behandling 

 av familien fra 1890 og Venturis fra 1887. At der er så få, som 

 har git sig av med den, har sin grund i, at den er polymorf og 

 derfor anses for vanskelig. Thi Webers og iMohrs utsagn om 

 Orthotrichum i 1807 („pulchrius vix ullum genus, difficiliora non 

 multa,") har fremdeles sin gyldighet, bare med den forskjel, at 

 problemerne er flyttet. Vi stræver ikke længer med at finde sikre 



