34 I- HAGEN. [1907 



hvilket vilde være intet mindre end naturlig. Man vil overhedet 

 neppe kunne finde noget andet rationelt inddelingsmiddel end peri- 

 stomet ; ved hjælp av dette lar grupperne sig forene i to sektioner, 

 således at arterne i hver av dem har til fælles en sum av merker. 

 Dette sker, når man sammenfatter O. rupestria og cupulata i den 

 ene og de øvrige grupper i den anden. I den første av disse er 

 peristomet av en beskaffenhet, som nærmest kan karakteriseres som 

 hornagtig; tænderne er gjennemskinnende, oftest sparsomt besat 

 med grove papiller eller strekete, i tør tilstand opad eller utad ret- 

 tete ; den anden har dem av en mykere beskaffenhet ; de er ugjen- 

 nemsigtige på grund av de tætsiddende papiller, i tør tilstand nedad 

 rettete. De første vokser næsten undtagelsesløst på klipper og 

 stener, de sidste i almindelighet på trær. 



Ved at trække grænsen på denne mate rammer man også 

 bedre Limprichts hensigt at sammenfatte i en sektion de arter, 

 hvor der optræder forperistom, end når man som han anbringer 

 O. rupestria og cupulata i forskjellige sektioner. Ti om det hos 

 O. rupestre forekommer sjeldnere end hos O. cupulata, findes det 

 hyppig nok til ikke at kunne sættes ut av betragtning. 



Forperistomet er både av Limpricht og Venturi (og efter deres 

 eksempel tildels av Brotherus) tilkjendt en ikke ringe værdi som 

 artskarakter, en værdi, som det på ingen mate fortjener. Der 

 er nemlig hos Orthotricha ikke mange organer, som hos de for- 

 skjellige individer viser en så forskjellig utvikling som dette; hos 

 arter, hvor det efter beskrivelsen skal findes, mangler det ikke 

 sjelden, medens det til gjengjæld kan være ganske tydelig der, 

 hvor det skulde være rudimentært eller savnes. Det er derfor ab- 

 solut hensigtsløst i en artsbeskrivelse at angi, om det har den 

 eller den højde, fi om det er tilstede, kan det være både mer og 

 mindre utviklet, end det efter beskrivelsen skal. Det lar sig derimot 

 ikke bestride, at det almindeligvis eller hyppig er tilstede i visse 

 grupper, og at det ikke eller kun som en undtagelse er iagttat hos 

 andre. Dets utjenlighet som artsmerke hindrer derfor ikke dets 

 anvendelighet som en sekundær karakter for en sektion, som be- 

 står av de to grupper, hvor det mer eller mindre hyppig fore- 

 kommer. 



