40 I- HAGEN. [1907 



Kapselstripernes forskjellige utvikling har også git anledning 

 til opstilling av arter. Foruten O. cetnense, der som bemerket heri 

 viser et fra det almindelige avvikende forhold, træffer man former, 

 hvis kapsel (ved siden av, at den ofte er langstilket,) viser mindre 

 utprægete striper, som kun er utviklet nærmest mundingen; sådanne 

 er O. rupincola, hvorav jeg har set nogen få norske eksemplarer, 

 og O. ovatum, som ifølge Grønvall forekommer ved Kongsvold. 



At også peristomet varierer, er allerede nævnt, men der er 

 nogen bemerkninger at tilføje. Tændernes retning avviker en sjel- 

 den gang fra den normale, idet der på Vestlandet på nogen steder 

 forekommer former med tænderne nedbøjete og trykte ind mot 

 kapselvæggen. Eksemplar med vel utviklet forperistom, (var, 

 lamellifera Culm.) er ikke så ganske sjeldne i de norske samlin- 

 ger; såvidt jeg har kunnet se, er de alle samlet på strandklipper. 

 Mangelen av indre peristom har, som allerede omtalt, git det før- 

 ste støt til O. Sturmii, men der gives også mellemformer med 

 svakt utviklete cilier, således som de beskrives hos O. Franzoni- 

 anum, der vistnok findes også hos os. Venturi tør i det væsent- 

 lige ha ret, når han siger, at ciliernes utvikling går parallelt med 

 yttertændernes. 



I denne mangfoldighet av former er O. rupestre en av vore 

 almindeligste moser. Uagtet den vistnok er samlet i Norge allerede 

 meget langt tilbake, daterer den tidligste angivelse i literaturen om 

 dens tilstedeværelse her i landet sig først fra 1831, da Myrin an- 

 førte O. rupincola som en norsk art. 



Den findes fra Lindesnes til Varanger, fra Bergen til østgræn- 

 sen ; i vertikal retning går den fra havstranden op i vidjeregionen^ 

 ialfald op til 1200 m. i Sætersdalen og 1000 m. på Dovrefjeld, 

 men synes ikke at forekomme ovenfor vidjegrænsen, hvad der 

 stemmer med, at den ikke er kjendt fra Spitsbergen og Grønland. 

 Den holder sig fortrinsvis til berg og foretrækker avgjort de hår- 

 dere, kalkfri bergarter, om den end ikke, især i de nordlige lands- 

 dele, helt skyr kalkberget. I sprækker, på overskyggete klipper, 

 undertiden i ly av anden vegetation, træffes den i slappe, forlæn- 

 gete former med lange, mer og mindre utadrettete og fjerntstående, 

 grønne blade, på de for sol og vind utsatte, tørre berg, på vandre- 



