68 I- H AGEN. [1907 



Orthotrichum Kiiliasii MillL-Hal. emend. 



Arten opstilledes i 1859 av Karl Muller efter eksemplarer fra 

 Schweiz; O. macrohlephare beskreves i 1864 av Schimper, men 

 blev i 1866 av Lindberg underordnet den første som varietet, en 

 fremgangsmåte, som også Schimper i 1876 sees at ha fulgt. Den 

 hos os tidligst samlete form, (Hiibener 1828,) tilhører var. macro- 

 blepharis. Den første meddelelse i literaturen om disse formers 

 forekomst i Norge skyldes Schimper, som i 1864 både angav O, 

 Kiiliasii som voksende på Dovre („Flora" p. 14,) og beskrev O. 

 macrohlephare (Br, eur. Suppl. Fase. 1—2, Orthotr. p. 7). 



Den forekommer altid på stener og mindre blokker, ofte blandt 

 lavarter, i skifertrakterne, hovedformen og var. transitoria, som 

 det synes, på noget lunere steder; var. macroblepharis derimot 

 såvel aldeles ubeskyttet på klippestykker i urer og på stabbestener, 

 som også på stener langs vejene, hvor disse er omgit avløvskog. 

 Den er undtagelsesvis bemerket så langt nede som i 550 m. højde, 

 men holder sig ellers fra omkring 700 m. til ovenfor trægrænsen, 

 i^det den stiger op til 1300 m. Den er i Norge kun kjendt fråde 

 centrale egne. Lom og Dovrefjeld. O. Kiiliasii forekommer også 

 i Mellemeuropas fjeldtrakter, og det er sandsynligvis til denne, at 

 de i det arktiske Nordamerika forekommende former må henføres ; 

 var. macroblepharis vokser også på Spitsbergen; angående fore- 

 komsten av var. transitoria utenfor Norge er mig intet bekjendt. 



På grund av sit nære forhold til O. speciosum har arten av mange 

 været anset for tvilsom. Imidlertid har det dog ved studiet av de 

 herhen hørende former vist sig, at der er et kompleks av merker, 

 som altid forekommer sammen, og som er tilstrækkelig til at op- 

 retholde den, nemlig bladpapillernes form, hættens sparsomme hår- 

 beklædning, lågrandens farve og ciliernes utvikling. Bladpapillerne 

 sitter hos O. speciosum meget tæt, er spidst kegleformete og meget 

 lave, hos O. Kiiliasii derimot spredte, cylindriske med avrundet 

 top, (fingerformete,) og langt højere. At hætten hos den sidste er 

 mindre håret, og at cilierne her er bredere og lappete i randen, 

 hører til de almindelig angivne skillemerker. Men et sådant har 

 man også i låget, hvis rand hos O. speciosum viser et lysrødt 

 smalt bånd, medens dette hos O. Kiiliasii er bredere og av en 



