Stu'lii-i- öfvcr örtartailo. sliii.uraiirle staiiiiiiar!: jäniföraiido anatniiii. - ' 



litt här i i'tt sainiiiaiiliaiig- rcdo^^-öni tTir diiniH toi»ognüi.ska iurckoiiist inom väx- 

 ten, (läras tonn och ötViga. hcskattbnhet, däras inneliall och reaktioner samt 

 söka de jämlondser och identitieringar med andra närstiiende dement sum stä 

 att finna, och till sist söka antyda (len fysiologiska betydelse de kunna e^a t'(ir 

 växten. 



(larfsyrebehällaiMK; förekomma, som nänidt är, såsom länga vöv ordnade till 

 en cylinder, hvilken är belägen i vokbastet. I de allra vngsta stadierna, där 

 de förekomma rikligast, upptaga de en stor del af denna zon. De ligga strödda 

 öfvei' hela floemdelen, men äro ofverallt, där de uppträda, absolut bundna till 

 denna väfnad. IJland det mycket stora antal snitt, som granskats af Iluinuhis 

 och Cannahis-ütiMmwA]: från skilda lokaler, har ingenstädes funnits någon enda 

 garfsyrebehållare utom i den nämda väfnaden. Vid den tillväxt och sträckning, 

 som denna undergår, kvarstå garfsyrebehållarne till samma antal, till hvilket 

 de nått ganska nära stamspetsen, detta gör att de i äldre delar af stanimcu 

 komma att ligga mer spridda i den primära delen af bastet. I den sekundära 

 fö)'ekomnia de aldrig, ehuru det ofta vid första påseendet kan så synas. I de 

 delar af stammen, där t. ex. endast några få rader af sekundärt bast äro ut- 

 vecklade, ligga nämligen ofta garfsyrebehållarne omedelbart intill dettas första 

 (dement. — t. ex. ett silrör — vid noggrann granskning af elementens 

 inbördes förhållande har det emelleitid alltid visat sig, att garfsyrebehållarne 

 äro af primärt ursprung. — I hufvudskottet af en kraftig humleranka utgöra 

 de i senare delen af vegetationsperioden i den unga stammen från 225 till 

 300; i sidoskott, bladskaft etc. är deras antal naturligen något mindre och torde 

 som medeltal af en mängd räkningar kunna angifvas till omkring 150. I den 

 nämda väfnaden löpa de genom hela stamm(!n, från de nc^lersta internodierna 

 ut i yttersta stamspetsen, men på olika stadier med växlande inil^håll; de 

 anastoraosera aldrig, dela sig aldrig. Endast en enda gång har det lyckats mig 

 att få se en garfsyrebehållare grena sig. Detta fall återgifves å tafl. hg. 3. 

 Då dessa element ega jämförelsevis ganska stort intresse har deras förekomst 

 i den floreala regionen och i bladen äfven undersökts. I blomställningen följa 

 de liksom i stammen hbrovasalzonen, genomlöpa i aftagande antal såväl de all- 

 männa som de enskilda blomskaften och sluta först ute i den enskilda blom- 

 mans stamdel. I bladanlagen utvika de från stammen, uppträda som af tig. I 4 

 synes i stor mängd i bladskaftet, dels i en p(n-iferisk zon, åtföljande där löpande 

 kärlknippen, dels i mindre antal tillsamman med den centralt löpande strängen. 



