40 (hinnar Andersson. 



epiderniiscellernas yttervägg en mot yttre sidan konvex ttirm, hvilkcii jämte 

 kutikulans undulering- torde i sin mån tjena att öka friktionen mot stödet. — 

 Klyföppningar äro ytterst sällsynta (ndi kutikiilati kraftigt utvecklad, hvilka 

 bägge omständigheter tjena att till ett inininuim nedsätta trans|)iratioiien, h. e. 

 vattenförlusten, utefter den långa stammen. — Den ofvan nämda sockerhalten 

 i e|iidermisoellerna i den växande stanniien är fullständigt fiu'svunnen. 



Vanligen bibehåller sig epidermis under hela stammens lifstid, men i -aWva 

 ned(!rsta internodierna finner man i somliga stammar, att den (>rsatts af en en- 

 dast några få cellager mäktig hy})oderma. 



(irundväfnadens tvänne delar bark- och nrärgpaicnkymet visa äfven 

 vissa förändringar i sammanhang med att staininen inti'äder i ett fullt ntveck- 

 lach stadium. Nyss nämdes att understundom hypoderma uppstår. Denna visar 

 emellertid ej några afvikelser från denna väfnads vanliga utseende eller öfriga 

 förhållanden. Det enda möjligen anmärkningsvärda torde vara att vissa celler 

 i densamma med stor intensitet uppsupa anilinfärger, ehuru de på intet vis 

 vare sig i membranens elhu' innehållets beskaffenhet visa något olika utseende 

 me<l de närliggande: Afven i liypoderman afsöndras i vissa andra celler ibland 

 ett gult sekret liknande det, som finnes i epidermis. 



Det egentliga barkparenkymet är i sin yttre del klorofyllförande, isynner- 

 iiet i de mellan kollenkymsträngarne liggande delarne. De klorofyllförande 

 cellraderna utgöras ntaf mindre celler än de öfriga (fig. Kl). KoUenkymet är 

 uti de sex f()i'nt (sid. i24) nämda sti'ängarne kraftigt utveckladt, men då det 

 ej fortfar att utbildas, då stammen funnit stitd, kommer det i äldre delar ej 

 att fi'aniträda så skarpt som i den växande stammen. — Dv.t öfi'iga, bark- 

 pai'cnkymet bildas af långsträckta parcnkyniatiska celler. Den inncM'sta cell- 

 raden al' denna väfnad utbildas däremot såsom af hg. 1(5 synes till nästan 

 isodiani(>triska parenkymceller, hvilka i den r)^^: delen af stammen l)ilda en 

 stärkelseslida, genom hvilken stärkelse från de närmaste bladen tillföres stam- 

 mens yngsta del. I äldre delar af stammen finner man däremot ej stär- 

 kelse i motsvarande cellager. Denna slida, hvilkens celler ej äro suberifie- 

 rade, är ej en hela stammen omgifvande sluten cylinder, utan beståi', sås(uu 

 tang(Uitialsnittet i fig. 17 visar, ntaf rader af korta celler, mellan hvilka ligga 

 i-ader af mera långsträckta element, hvilka icke i nämnvärda mängder i'öra 

 stärkelse. Den i ifVagavai'ande slida U|)pträ(lande stäi'kclseii Tir utaf trausiloi'isk 

 natur ocli ligger nästan uteslutande pa botten al' cellerna, antagligen pa grund 



