Bidrag till kännfidomen om Lyoopodin(?bladeiis anatomi. ö 



I ett tredje fall återigen visa sig visserligen ofvansidans epidermisceller, sedda 

 en face, isodiaraetriska, men de hafva icke i)alissadform, då deras höjd icke 

 öfverstiger bredden; ätVen i detta fall äro den undre epidermis' celler af lång- 

 sträckt form: S. Willdenowii m. fl. Det är anmärkningsvärdt, att i de båda 

 senare fallen ofvansidans epidermisceller på ena sidan om medelnerven, på det 

 parti af bladet, som täckes af stammen, äro långsträckta, långsträcktare ju när- 

 mare man kommer bladbasen. Kantcellerna hafva i allmänhet en afvikande 

 form, i det att de äro länga, smala, prosenkymatiska. Dylika prosenkymatiska 

 celler förekomma äfven hos en hel mängd arter inströdda bland de normala 

 cellerna på den undre ytan (Tab. I Fig. 4, m), ett förhållande, hvartill mot- 

 svarighet finnes hos en del ormbunkar, såsom framgår af Mettenius' ^), Are- 

 schougs ^) och Vinges ') beskrifningar. Dessa mekaniska celler bära egendom- 

 liga, större eller mindre, vårtor på ytterväggen i en, två eller tre rader. Stun- 

 dom äro alla epidemi iscellernas ytterväggar utsirade med dylika små mamiller 

 (S. cordifolia). En dylik småknottrig kutikula har äfven iakttagits hos vissa 

 Ericaarter *). 



Hvad cellväggarnes beskaffenhet beträffar, så gäller som en nästan allmän 

 regel, att mellanväggar och innervägg äro ytterst tunna, hvaremot ytterväggen 

 visar vexlande förhållanden. Endast hos de båda rupestra arterna, S. rupestris 

 och involvens, äro äfven mellanväggar och innervägg något förtjockade. Inner- 

 väggen är i allmänhet något inbuktad. Mellanväggarne äro antingen i'aka eller 

 mer och mindre skarpt undulerade. I allmänhet framträder unduleringen tyd- 

 ligare på undersidan än öfversidan. På grund af väggens tunnhet förekomma 

 icke några tydliga porer. Ytterväggen är antingen ytterst tunn (S. Martensii) 

 eller mer och mindre förtjockad (S. Doiiglasii, S. lepidophylla, S. pilifera) 

 (Tab. I Fig. 20) mest hos de ut|)rägladt xerophila arterna, S. rupestris och in- 

 volvens. Endast i några fall är ytterväggen utbuktad, såsom hos S. uucinata 

 (Tab. Fig. 10). Kutikulan är i allm. tunn. 



Den kemiska beskaffenheten af ytterväggen är vexlande. I flertalet fall, 

 åtminstone i alla då tjockleken är obetydlig, består ytterväggen af dföiiiiidrad 

 cellulosa; tilltager tjockleken, så börjar kutininlagring, hvilken i de ofvannämda 



') G. Mettenius: Ueber die Hymennphyllacefe, i Alili.indl. d. kön. sächs. Ges. d. AViss. 

 Bd. XI. sid. 438. 



^) F. Areschoug: iinf. st. sid. 203. 



^) A. Vinge: Bidrag till kännedomen om ormbnnkarnes bladbyggnad sid. 11. 



') E. Ljungström: Bladets byggnad inom familjen Ericinca' sid. 12. 



