Bidrag till kännedomen om Lycopodiniibladens anatomi. ' 



Funldion. Epidei'mis' hufvuduppgift är hos flertalet växter att utgöra ett 

 skydd för de inre väfnaderna mot för stark afdunstning, mot hastiga tempera- 

 turvexlingar, mot mekaniskt våld o. s. v., men hos flertalet Selaginellai har 

 öfverhuden fått en annan funktion, en assimilerande uppgift. Ytterväggen är 

 så tunn och dess kemiska förändring så obetydlig, ofta ingen, de yttre förhål- 

 landena äro så enformiga, att nian icke kan tala om något skydd eller ens om 

 något behof af skydd. Dock uppträder en kraftigare utvecklad epidermis, så 

 snart de yttre förhållandena utmärka sig genom vexling af köld och hetta eller 

 torka och väta. Bäst utrustade i detta afseende äro S. rupestris och involvens, 

 hos hvilka epidermis dessutom förstärkes af ett hypoderma. Naturligen är det 

 isynnerhet den palissadformiga öfverhuden, som förändrat sin funktion, men äfven 

 de långsträckta cellerna på såväl öfre som undre ytan äro i större eller mindre ' 

 mån att betrakta som assimilationsceller, emedan de innehålla kloroplaster. En 

 del af cellerna på den undre ytan jämte marginalcellerna på såväl öfre som 

 undre ytan äro egendomligt ombildade,- såsom förut framhållits, och tjena me- 

 kaniska ändamål. 



Hiipoderma. Hos S. involvens och rupestris finnes ett väl utveckladt liy- 

 poderma, bestående af 1 eller 2 cellager (Tab. I Fig. 1!)). 



Fastän jag icke haft tillfälle att empiriskt utröna denna väfnads genesis, 

 räknar jag den till hudväfnaden, emedan den i anatomiska karaktärer nästan 

 fullständigt öfverensstämmer med nämda väfnad. Dess celler hafva sålunda 

 samma form som epidermiscellerna, dess cellraembraner äro mer eller mindre 

 kutiserade. Hafva hypodermacellerna uppkommit genom tangential delning af 

 epidermiscellerna, så kan man liäi' snarare tala om en 2- eller o-skiktig epidermis. 



Grundväfnaden. 



Ciruudväfnaden är vanligen fullkomligt odifferentierad, i det att den an- 

 tingen består af på tvärsnitt rundade (Tab. I Fig. 17), på längdsnitt lång- 

 sträckta celler, t. ex. S. spinosa, eller af oregelbundet formade, med armlika 

 utskott försedda, mer eller mindre långsträckta celler (S. Martensii, Tab. I 

 Fig. 6). I båda fallen är väfnaden ytterst lakunös, i föri'a fallet beroende på 

 cellernas anordning i rader, som skiljas af större eller mindre mellanrum, i det 

 senare på grund af cellernas oregelbundna, ofta stjärnlika form. Som exempel 

 på ett extremt lakunöst blad kan anföras S. Douglasii, hos livilken den öfver- 

 vägande delen af bladets rymd utgöres af lakuner. Hos Ö. convoluta röjer sig 



