ö Johan Erikson. 



eil bürjuude arbetstordolniiiLi', derigeuom att de öfre cellerna tendera mer eller 

 mindre till palissadform, under det att de nndre äro starkt utdragna på längden 

 oeh försedda med porsamlingar i ändarne, hvarigenom de visa sig vara saft- 

 ledande element (Tab. I Fig. 11 oeh 12). Hos några arter är differentieringen 

 drifven ganska långt, då man kan skilja mellan ett assimilerande palissad- 

 parenkym oeh ett hufvudsakligen transpirerande svampparenkym (Tab. I Fig. 15). 

 Detta senare består ant. af longitudinalt sträckta celler (JS. Kraussiana) eller 

 ock är längddimensionen föga dominerande (8. Willdenowii). Dock utgöras 

 pallisadcellerna i de Hesta fall af s. k. trattceller, endast hos tvänne arter, 

 8. lepidophylla och pilifera, finnes typiskt palissadparenkym, om än detta på 

 de lat(M'ala bladen endast är utveckladt på den lilla del af bladet, som är obe- 

 täckt (jmfr Tab. I Fig. 20). I somliga fall är mesofyllet endast obetydligt 

 eller alls icke utbildadt (S. apus m. fi.). 



Cellväggarne äro alltid tunna och bestå af cellulosa. 



Innehållet ntgöres af cellkärna och af stärkelsekorn förande kloi-oplaster, 

 hvilka visa samma vexling i form oeh antal som hudväfnadens klorol'yllkroppar. 



Kärlknippet. 



Kärlknippet är ett enda och genomlöi^er ogrenadt stiirre delen af bladet. 

 Det tillhör som bekant den koncentriska typen. I niidten ligger ett föga mäk- 

 tigt, svagare eller intensivare förvedadt xylem, som består af fibrösa trakeider 

 (spiral-, ring- och näthbertrakeider). Det omgifves af ett i allmänhet föga diffe- 

 rentieradt bast, som antingen är tunnväggigt och då t)fta klorofyllfch'ande 

 (S. Kraussiana in. H.) eller något tjockväggigt, såsom hos S. Martensii, med 

 ljusbrytande membraner. De närmast kärlknippet belägna grundväfnadscellerna 

 hafva en mera långsträckt form än de öfriga oidi bilda ett slags f(')ga differen- 

 tierad endodermis (Tab. I Fig. 5). Kärlknippet afslutas upptill af några rel. 

 vidlumi<>'a, korta trakeider. 



De dorsala bladen. 



De dorsala bladen öfverensstämma i kärlknippets och grundväfnadens 

 struktur med de laterala bladen, med undantag deraf att dessa väfnader äro 

 mycket svagare utvecklade. Med afseende på epidermis gäller den regeln, att 

 den morfologiska undersidan, som vetter uppåt, är utbildad som de laterala 



