Bidrag till kännedoniou om Lycojiodinobladens anatomi. J 



bladens ötVersida, tydligen beroende på ljusets inflytande. Finnes sålunda en 

 palissadforniig öfre epidermis pä den senare, så är undersidans epidermis palis- 

 sadformig" på de dorsala bladen. 



Hos tvänne arter, näml. S. lepidophylla och pilifera, utmärka sig de dorsala 

 bladen genom en synnerligt stark utveckling såväl i längd som tjocklek. De 

 undre grundväfnadslagren äro här, isynnerhet hos den förra arten, utbildade till 

 ett typiskt palissadparenkym 'i tvänne eller flera lager, hvaremot de öfi-e meso- 

 fyllcellerna genom sin oregelbundna form bilda en lakunös väfnad (Tab. I 

 Fig. 20). Anmärkningsvärdt är äfven det förhällandet, att klyföppningar före- 

 komma i stor mängd hos dessa båda arter, men endast eller företrädesvis på 

 den öfra, stammen tilltryckta sidan af bladen. Hos S. lepidophylla saknas all- 

 deles klyföppningar på den undre ytan, men hos Ö. pilifera finnas strödda klyf- 

 öppningar i närheten af medelnerven. 



Man kan a prior'i inse, att Selaginella?, som stå lågt i systemet, icke skola 

 hafva så väl ditterentierade väfnader som högre växter. Vi hafva funnit det 

 gälla för epidermis, som hos dessa växter ofta får en annan hufvudfunk- 

 tion, en assimilerande, då de högre växternas öfverhufvud som bekant är skyd- 

 dande. I mesofyllet gör sig sällan den karaktäristiska skilnaden mellan yttre 

 och inre barkparenkyra, mellan palissad- och svampparenkym gällande; denna 

 olikhet är endast hos några arter skarpare markerad. Bastet är icke heller 

 skarpt differentieradt från gruiidväfnaden: det är ofta Idorofyllförande och öfver- 

 gär successivt i typisk grundväfnad. Dock har S. Martensii o. fl. ett temligen 

 utprägladt bast, om det ock snarast motsvarar de högre växternas hårdbast. 

 Veden utgöres alltid endast af trakeider, hvilka genom sin smålumighet och 

 längsträckthet öfverensstämma mod högre växters protoxylem. På samma sätt 

 visa mossornas kärlknippe en frappant likhet med de högre växternas prokam- 

 biumsträngar: man kan säga, att mossornas kärlknippe är ett kärlknippe, som 

 kvarstår på prokambiumstadiet. Vid dessa jämförelser inställer sig ovilkorligen 

 tanken på den embryologiska grundlagen, att högre organismer under sin ut- 

 veckling genomlöpa stadier, som hos lägre former äro permanenta under hela 

 lifvet. Kärlknippet, som minst är utsatt^ för omgifningens inflytelser, är också 

 bäst egnadt att bevara dylika fylogenetiska karaktärer. Ingenstädes förekomma 

 så högt differentierade anatomiska element som silrör och kärl. 



Lunds Univ. Årsskrift. Tom. XXVIII. . 2 



