Bidrag till känuedoinon om Lycopodinébladons anatomi. 1 5 



till nätfiberfonnen. Eu gång hatVa några lösa ringar observerats, hvilket tyder 

 på förekomsten af ringtrakeider. Vedelementen äro småluiniga och ytterst ut- 

 dragna på längden ntom i ändan af kärlknippet, der de äro temligen korta 

 och vidlumiga. Här utgöres kärlknippet endast af xylem. — Bastelementen 

 äro relativt tjockväggiga med något koUenkymatisk, ljusbrytande membran samt 

 starkt utdragna pä längden med tillspetsade ändar. Väggarne hafva antingen 

 snedt stälda smala porer eller visa dubbelstriering. I ett fall har jag tyckt 

 mig se ett bastelement med korsande fiberaflagringar. Bastet synes sakna lef- 

 vande innehåll. Utåt öfvergå bastelementen i mera tunnväggiga celler med 

 små lakuner mellan sig, hvilka innehålla staiformiga, här och der insnörade 

 kloroplaster. Äfven dessa celler äro mycket långsträckta. Det torde vara na- 

 turligast att räkna dessa element till grundväfnaden och såsom Dangeard be- 

 trakta' dem som ett slags föga differentierad strängslida. 



De små dorsala bladen har jag endast undersökt hos ett par arter, bl. a. 

 hos den nu behandlade. Ofvanbladet hos S. Martensii består till större delen 

 endast af de båda epidermislagren, af hvilka det undre är palissadformigt, det 

 öfre öfverensstämmande med de laterala bladens undre öfverhud (Tab. I Fig. 

 7 o. 8). Klyföppningarne hafva det oaktadt bibehållit sin plats på den undre 

 epidermis. Andhålorna uppkomma derigenom, att palissadcellerna på ett litet 

 stycke falla bort, ett förhällande, som påminner om anordningen hos högre 

 växters s. k. flytblad '). Kärlknippet är naturligen ytterst deminutivt och om- 

 gifves af några få grundväfnadsceller, de enda, som förekomma i bladet. 



Bladen hos Selaginella äro som bekant försedda med en ligula, hvilken är 

 uppbygd af fyrkantiga, antingen kvadratiska eller rektangulära celler. 



Selagin cU a Martensii ß strida. 

 Denna form öfverensstämmer i hufvudsak med den föregående. Kloropla- 

 sterna visa dock här en större vexling. I den för ljuset utsatta delen af öfre 

 epidermis äro de tydligt u-formade med klykan uppåtvänd. Denna är fylld af 

 en grumlig massa, som icke färgas så intensivt af metylgrönt-ättiksyra som 

 den u-formade delen. Färgen är lifligt mörkgrön. I den del af epidermis, som 

 är betäckt af stammen eller föregående blad, blifva de inskurna i kanterna, 

 utdragas på längden, allteftersom cellens utsträckning i längddimensionen blir 

 förherskande, och sönderfalla slutligen i flera i rad liggande klumpar. Kloro- 

 plasterna i mesofyllet äro mycket vexlande, stafformiga, rundade, ben- eller 



') Jmfr F. W. C. Areschüug: Jämluraiide Undersökniugar o. s. v. Tab. IX Fig. 1. 



