Bidras tiH kännedomen tini Lycopodinébladens anatojni. i ' 



Jiio än vackert i)alissadforniiga, än temligen korta, isodiametriska. Kloropla- 

 sterna äro antingen två i livarje cell eller ensamma, men då mer eller mindre 

 insnörda på midten. Den nndre epidermis har den vanliga formen. Dess ytter- 

 vägg är såväl som de öfre öfverhudscellernas ytterst tunn, tunnare än hos S. 

 Martensii, och icke kutiserad. Klytoppningar förekomma strödda på hela den 

 undre ytan, likväl i största inängd i raedelnervens närhet. Kloroplasterna i 

 den undre epideiinis äro ytterst små och svagt tingerade. Mesofyllcellerna ligga 

 i ett enkelt lager utom i närheten af medelnerven och äro på tvärsnittet run- 

 dade eller något oregelbundna. I vekbastet förekomma dels yttre rel. vidlumiga, 

 klorofylllorande element, hvilka dock möjligen kunna hänföras till grundväfna- 

 den, fastän deras ändväggar ofta äro ganska sneda, och de omgifvas af cellei' 

 analoga med "strängslidecellerna" hos föregående art; dels inre element af lång- 

 sträckt form, innehållande leucoplaster, dels ytterst smålumiga celler, som tycktes 

 sakna innehåll. 



Selaginella helvetica Link (Tab. I Fig. 13). 



Denna art afviker något från den egentliga Martensii-typen med afseende 

 ])å mesofyllet. (Trundväfnadscellerna äro nämligen på tvärsnittet rundade och 

 ordnade i tangentiala rader, af hvilka den öfre slntei' sig intill den palissad- 

 formiga epidermis. I bladspetsen Hinies endast on rad, som genom en eller 

 annan kopulacell står i förbindelse med den undre e])idermis. Längre ned i 

 bladet uppträda två rader, hvilka genom tvärband af celler här och der förenas, 

 så att lakuner uppstå. I längdsnittet visa sig bladspetsens celler rundade, längre ner 

 äro cellerna mera långsträckta, rektanguläi'a och bl» slutligen oregelbundna,Ha 

 utskott' eller antaga zigzagform. Dladets svampighet beroi' sålunda häi' dels pä 

 cellernas anordning dels på deras oregelbundna form. Kloroplasterna i mesofyllet 

 äro staftbrmade, stundom försedda med insnörningar. Epidermis utmärker sig 

 lios denna art liksom hos de föregående genom sin tunnväggighet. Cellerna 

 på undre ytan liafva som vanhgt undulerade mellanväggar. Klyföppningarne, 

 som endast finnas på denna yta, äro icke inskränkta till medelnervens närhet, 

 utan äro utbiedda öfver större delen af ytan. Kärlknippet utmärker sig genom 

 sin ringa storlek och sammansättes af ett klorofyllföiande phloem och smålumiga 

 trakeider. Pä såväl vekbastelementen som några mesofyllcellers membraner 

 iakttogos egendomliga små, hvitglänsande korn, närmast påminnande om de 

 kutikularvårtor, som ofta finnas på de undre epidermiscellerna. 



Lunds Univ. Årsskrift. Tom. XXVIII. 3 



