•■)'> ■ Johan Eriksull. 



släktt' alltid skarpt alsatt fräu grund väfuad en, så att denna väfnad, om inan 

 undantager klorofylUialten, öfverensstämmer med densamma hos högre växter. 

 Mesofyllet visar sig oftast nästan likartadt på tvärsnittet, men på längdsnittet 

 kan man hos några arter urskilja ett öfre och ett undre (resp. yttre oeh inre) 

 bladparenkyin. I hvarje fall måste Lycopodiacébladeu, kanske med undantag 

 af bladen hos L. annotinum, scariosum m. H., anses som dåliga assimilations- 

 organ, då ingenstädes typiskt palissadparenkym förekommer. Mesofyllet är an- 

 tingen mycket lakunöst eller tätare hopfogadt. I kärlknippet saknas i allmänhet 

 egentligt vekbast, hvilket förekommer i stammen i typisk utveckling. Bastet 

 är i några fall, t. ex. hos L. inundatum, alopecuroides m. ti. nästan alldeles 

 icke skildt från grundväfnaden, hos andra arter är skilnaden mera utpräglad. 

 Veden utgöres merendels af ytterst smålumiga trakeider med spiraltiberatlagring 

 eller stundom med andra (nat- eller ringhbei'-) tibrösa aflagringar. Den mot- 

 svarar sålunda stammens och de högre växternas protoxylem. 



Lycopodierna u]»|iträda enligt Spring isynnerhet i klimat med'vexlande 

 temperatur: i de alpina och subalpina trakterna, i kontinenternas inre. De 

 trifvas på för vindar och sol exponerade ställen, på höglandsi)latåerna, öppna 

 ställen i skogarne, ljungmarker. Af de skandinaviska ai'tci'ua växa Lycopodium 

 alpimiin, annotinum, Selago på Dovi'es (')]ipna tjällvidder. Sällan ti'ifvas Lyco- 

 ])odiumarterna på fuktiga, öfvei'svämmade ställen, såsom våi' art L. inundiitum, 

 carolianum, alopecuroides. Den anatomiska byggnaden hos dessa arter står i sam- 

 klang med det fuktiga mediet. Epidermiscellerna äro tunnväggiga, icke kutise- 

 rade, klyföppningarne äro talrika, vedelementen vidlumiga De storlumiga tra- 

 keiderna äro naturligen betingade af den i följd af de talrikare klyföpjmingarm^ 

 ökade ti-ans])irationen. Förekomsten af raka mellanväggar hos dessa hygrofila artei-, 

 der cellerna icke äro utsatta för så excessiva vexlingar i turgéscensförhållandena, 

 och förekomsten af undulationer hos öfriga arter utgör ett bevis för, att dessa 

 tjena att fastare hopfoga epidermiscellerna, nästan jämförliga med veckningarne 

 pä de äkta suturerna mellan kraniets ben, hvarigenom den löst hopfogade grund- 

 Aäfna<len sammanhålles och epidermiscellerna skyddas mot kollabering. 



En stor del af de exotiska Lycopodierna, L. Phlegnnria, gnidioides, verti- 

 cillatum ni. ü., äro epifytei' och hänga jämte ormbunkar, orkidéer och aroidéer 



